A/N: Oi ihanaa, näin monta kommenttia joihin vastata
Werewolfie, kiitos! Kyllähän näitä lukuja vielä tulee, tässä on muistaakseni yhteensä 41 lukua ja lisäksi olen tyhmänä ihmisenä kirjoittanut jatko-osaakin jonkun verran
![Hymyilee leveästi :D](https://www.finfanfun.fi/Smileys/default/cheesy.gif)
Saa nähdä, mitä Remukselle ja Kaceylle tapahtuu...
Arte, kiitoksia paljon, mukavaa kuulla taas sinusta
![Hymyilee :)](https://www.finfanfun.fi/Smileys/default/smiley.gif)
Adriannea on kyllä toivottavasti luvassa tulevaisuudessakin... Kaceyn elämä on tosiaan tuntunut tässä tarinassa muodostuvan aika rankasti. En kyllä edes muista, suunnitelinko sitä edes etukäteen niin
Sierra, kiitos kovasti! Tykkään jostain syystä aika kovasti kirjoittaa itkevistä pojista, oikeissa tilanteissa tietysti, ja olen jotenkin niin tottunut ajatukseen, että Remus on korviaan myöten tykästynyt Kaceyyn, joten oli aika mahdotonta kuvitella tuo tilanne ilman pientä itkemistä.
hevu, kiitoksia! Mukavaa, että olet tähän mennessä tykännyt
![Hymyilee :)](https://www.finfanfun.fi/Smileys/default/smiley.gif)
Ehkä jossain vaiheessa otan itseäni niskasta kiinni ja luen tämän läpi korjatakseni nuo kirjoitusvirheet.
elinasofia, kiitos! Minä itse puolestani itse asiassa tykkään Peterin hahmosta tosi paljon! Muut Kelmit ovat jotenkin ehkä vähän tylsempiä ja yksinkertaisempia, Peterissä on mielestäni paljon enemmän syvyyttä. Kun sama hahmo on ensin hyvä ystävä ja sitten päätyy pettämään ystävänsä täysin, hahmossa on pakko olla jotain mielenkiintoista
Lööperi, kiitokset! Olen iloinen, että päädyit nyt kommentoimaan
![Hymyilee :)](https://www.finfanfun.fi/Smileys/default/smiley.gif)
Ja on kiva kuulla, että olet myös tykännyt Lily/Sirius-parituksesta. Itse en tätä kirjoittaessani kauheasti piitannut Lilyn ja Jamesin yhteenkuuluvuudesta, joten Lilyn ja Siriuksen yhdessäoloa oli helppo kirjoittaa, mutta täytyy kyllä myöntää, että siitä on tullut myös välillä hieman äkämystynyttä palautetta
![Hymyilee leveästi :D](https://www.finfanfun.fi/Smileys/default/cheesy.gif)
*
OSA 33
Pieni talo ei ollut muuttunut vähääkään siitä, millainen se oli ollut Kaceyn nähdessä sen edellisen kerran. Edelleen se oli oma vaatimaton itsensä, seisoi mäelle kohoavan metsän vieressä ja uhmasi aikaa säilyttämällä jokaisen kattotiilensäkin, vaikka siellä asuvien elämä muuttui kuinka. Kaceyta oli aina naurattanut ja ihmetyttänyt se, kuinka pieneltä talo näytti ulkoa ja kuinka tilava se kuitenkin oli sisältä. Sinä iltana hän ei jaksanut nauraa.
Dumbledore oli varmasti huomannut, että Kaceyn mieliala oli ollut hieman sekava hänen saapuessaan sovittuun aikaan rehtorin toimistoon. Siitä huolimatta rehtori oli vain toivottanut hänelle hyvää matkaa ja kertonut, milloin hänen pitäisi lähteä päästäkseen turvallisesti takaisin. Lyhyt taputus selkään ja Kacey oli ollut matkalla. Hetkeen hän ei ollut aivan tiennyt, minne oli menossa, mutta oman tutun kotitalonsa eteen tupsahtaminen oli selvittänyt hänen ajatuksiaan kummasti.
Hän mietti, mitä Remus mahtoi tehdä sillä hetkellä. Pojan ajatteleminen ei kuitenkaan suinkaan kohottanut hänen mielialaansa, joten hän päätti sulkea Remuksen nopeasti pois mielestään. Hänellä tulisi olemaan enemmän kuin tarpeeksi aikaa pohtia pojan käytöstä ja aivan liian tärkeiden asioiden salailua, ennen kuin joutuisi sunnuntaina kohtaamaan tämän uudelleen. Hetken hän oli varsin tyytyväinen, että pääsi pois Tylypahkasta selvittelemään ajatuksiaan jossain muualla.
Se hetki meni kuitenkin varsin nopeasti ohi. Kacey nielaisi, asteli hitain askelin kohti taloa ja toivoi olevansa jossain muualla, mutta takaisin ei ollut kääntymistä. Äidin kohtaaminen tuntui äkkiä pelottavan häntä melkein enemmän kuin Remuksen kohtaaminen. Mitä sanotaan rakkaalle ihmiselle, joka on kohta kuolemassa? Kuinka jätetään jäähyväisiä, joiden täytyy kestää ikuisesti?
Kacey koputti oveen. Häntä odotettiin ja hän tiesi sen mainiosti, mutta pienen hetken hän ehti toivoa, ettei kukaan tulisikaan päästämään häntä sisään, että hänen ei tarvitsisi kohdata tuttuja kasvoja -
David avasi oven. Kacey tuijotti seitsemän vuotta vanhempaa isoveljeään osaamatta sanoa yhtään mitään.
”Hei”, tokaisi David ja oli kietonut käsivartensa Kaceyn ympärille, ennen kuin tyttö itse ehti tehdä mitään. Davidin villapaita tuoksui kodilta ja kaikelta muultakin tutulta. Kacey nojasi isoveljen turvallisen leveisiin hartioihin, painoi silmänsä tiukasti kiinni ja toivoi, että olisi seisonut siinä minkä tahansa muun asian takia.
”Minä olen iloinen, että sinä tulit”, sanoi David, kun Kacey lopulta suostui vetäytymään kauemmas veljestään. ”Täällä on ollut yksinäistä ja… no, äiti haluaisi kovasti nähdä sinut.”
Kacey nyökkäsi. Hän ei tiennyt mitä sanoa, eikä halunnut joutua nieleskelemään kyyneleitä puhuessaan. David tuntui kuitenkin ymmärtävän häntä. Isoveli taputti hänen käsivarttaan rohkaisevasti ja astui syrjään niin, että hän pääsi kunnolla sisälle taloon.
Mikään ei ollut muuttunut. Oikeastaan Kaceysta tuntui siltä, kuin hän olisi vasta eilen lähtenyt Tylypahkaan viettämään kuudetta opiskeluvuottaan, ja silti siitä oli jo monta pitkää kuukautta. Sama violettiraitainen kaulaliina lojui edelleen lipaston päällä, samat kumisaappaat eteisessä.
”Kuka täällä siivoaa?” Kacey huomasi kysyvänsä.
David vilkaisi häntä selvästi iloisena siitä, että hän puhui. ”Minä lähinnä. Isä on koko ajan töissä, eikä ehdi. Ameliakin siivoaa silloin tällöin, kun on käymässä, mutta Edgar ei vieläkään ole oikein oppinut sitä taitoa. Saat olla onnellinen, ettet ole käynyt hänen Lontoon asunnossaan tänä syksynä.”
Kacey oli. Ikävä kyllä he olivat juuri silloin ehtineet kävellä eteisen halki ja kiivetä portaat ylös, ja niinpä he olivat jo äidin makuuhuoneen ovella. David hymyili Kaceylle rohkaisevasti ja koputti oveen.
”Sisään”, hiljainen ääni kehotti.
Kacey nielaisi ja tunsi, miten kuumat kyyneleet kutittivat hänen silmiään. Hän olisi halunnut olla positiivinen ja rohkea, se sama naurava tyttö, joka oli aina ennenkin ollut, mutta tänään hän ei näyttänyt pystyvän siihen lainkaan. David avasi oven ja odotti, että Kacey oli astunut sisään, ennen kuin sulki sen uudestaan. Kacey jäi seisomaan ovensuuhun.
Äidin sänky oli samanlainen kuin aina ennenkin. Valkoiset lakanat hipoivat maata, lattiaa, joka olisi ollut puhtaampi, ellei David olisi ollut vastuussa siivoamisesta. Mutta sillä kaikella ei ollut kerrassaan mitään väliä. Kacey ei edes huomannut lattiaa astellessaan hyvin hitaasti äidin sängyn luo.
Äiti hymyili hänelle jokseenkin väsyneesti, mutta näytti paljon onnellisemmalta kuin hän itse tunsi olevansa. Äidin kasvoilla oli paljon enemmän ryppyjä kuin kesällä, mutta silmissä leikki rauhallinen hymynhäive. Kacey tarttui äidin ojennettuun käteen ja purskahti itkuun.
Remus ei enää tiennyt, kauanko oli maannut sängyllään. Hän ei nähnyt kattoa selkeästi kyyneliltään eikä myöskään kelloa, joka yhä raksutti häpeämättömästi vastakkaisella seinällä. Kellolla ei ollut siihen oikeutta, ei sen kaiken jälkeen, mitä oli tapahtunut, mutta vähät se siitä välitti. Remus olisi mieluiten heittänyt kelloa jollain raskaalla esineellä, mutta ei jaksanut katsoa ympärilleen etsiskelläkseen sopivaa asetta.
Kello löi seitsemää. Remus värähti eikä voinut olla miettimättä, mitä Kacey mahdollisesti teki juuri silloin. Tyttö oli ollut jo tunnin kotonaan, ja hän toivoi, että olisi voinut olla siellä myös, pitämässä Kaceyta kädestä kiinni. Se oli kuitenkin mahdotonta, eikä vähiten siksi, ettei Remus tiennyt, halusiko Kacey edes nähdä häntä enää koskaan.
Mitä hän oli tehnyt? Hänen ei olisi pitänyt mainita itseään, ei omia viikonloppuongelmiaan, ja kakki olisi niin hyvin kuin vain oli mahdollista. Toisin sanoen asiat olisivat olleet melko lailla kehnosti silloinkin, Remuksella olisi edelleen ollut salaisuus ja Kacey olisi surrut äitiään, mutta ainakaan se ei olisi tuntunut näin pahalta.
Tosiasiassa hänen olisi tietysti pitänyt kertoa ja ajat sitten. Mutta milloin? Kun he olivat alkaneet seurustella, Kacey oli hyväksynyt sen, ettei Remus voinut kertoa hänelle kaikkea. Siitä oli tullut ongelma vasta myöhemmin, kun aika oli kulunut. Ikävä kyllä silloin Remus ei ollut enää uskaltanut kertoa. Oli ollut niin paljon menetettävää.
Oliko hän nyt menettänyt kaiken?
”Tämä on vähän häiritsevää”, ilmoitti epävarma ääni ovensuusta.
Remus sävähti ja nousi nopeasti istumaan. Hän oli edelleen omassa makuusalissaan, ja juuri siksi olikin niin yllättävää, ettei ovensuussa seisonut Sirius, James tai Peter vaan Lily. Tyttö tuijotti hienotunteisesti ulos ikkunasta ja vaihtoi painoaan jalalta toiselle.
”Mitä sinä täällä teet?” Remus äyskähti ehkä turhankin epäystävällisesti, mutta hän oli sentään omassa makuusalissaan, eikä Lily todellakaan kuulunut sinne.
”Sirius käski minut tänne”, sanoi Lily ja hymyili, kun yllätys valtasi Remuksen kasvot. ”Hän oli kai käynyt ovella kurkistamassa, koska tuli lievästi pakokauhuisena raahaamaan minua tänne.”
”Ja sinä tottelit?” kysyi Remus yllättyneenä miettien, kuinka selkeästi hänen kasvonsa paljastivat hänen itkeneen.
”Sirius osaa olla vakuuttava”, sanoi Lily hieman välttelevästi ja lisäsi sitten nopeasti: ”Verbaalisestikin. Sitä paitsi minua ahdistaa jo pelkkä ajatus sinusta itkemässä – ”
No niin, Remuksen kasvot siis kertoivat aivan liikaa. Hän yritti pyyhkiä niitä ja toivoi, että Lily olisi painunut mahdollisimman kauas.
”Tiedäthän sinä, Sirius ei ole paras mahdollinen lohduttaja”, jatkoi Lily. ”Mutta hän ei kai halunnut jättää sinua yksin, joten – ”
”Hän käski sinut tänne”, Remus täydensi.
Lily nyökkäsi. ”No niin, haluatko sinä mahdollisesti kertoa, mikä sinua repii? Se voisi auttaa – ”
Remus huokaisi tukahtuneesti. ”Lily hyvä, ei millään pahalla, mutta sinä et välttämättä ole ensimmäinen henkilö, jolle minä kertoisin asioistani – ”
”No, Kacey ei ole nyt täällä, joten sinun on tyydyttävä minuun”, ilmoitti Lily napakasti.
Kaceyn nimen mainitseminen sai aikaan kylmän muljahduksen Remuksen vatsassa. Lily näytti tajuavan sen, sillä tytön kasvojen ilme muuttui heti hienovaraisemmaksi ja varovaisemmaksi.
”Ai”, tyttö tokaisi vaisusti. ”Se liittyy Kaceyyn, vai mitä?”
Remus nyökkäsi. ”Enkä minä aio kertoa sinulle koko juttua, etkä sinä myöskään voi auttaa minua mitenkään, joten voisit palata Siriuksen luo – ”
”Tuo oli ilkeää!” Lily huudahti. ”Sinun ei tarvitse olla vihainen minulle, koska minä satuin ihastumaan Siriukseen!”
”Sinä rikoit Siriuksen ja Jamesin välit”, syytti Remus ja tunsi olonsa häpeällisen hyväksi, kun sai purkaa pahaa oloaan toiseen. ”He riitelivät monta päivää, ja minun piti kestää se – ”
”No, minä olin oikeasti ihastunut Siriukseen – ” huudahti Lily loukkaantuneella äänellä, ” – ja minun on pitänyt olla ilman häntä ihan liian kauan, joten älä sinä puhu minulle kestämisestä – ”
Remuksen suu loksahti auki. Vihainen ilme vääristi Lilyn kasvoja, teki niistä paljon kovemmat ja karummat kuin ne tavallisesti olivat. Tytön huulet painuivat toisiaan vasten, nipistyivät tiukaksi viivaksi, ja kädet näyttivät hapuilevan jotain, jonka repiä kappaleiksi. Sitten hetki meni ohi ja Lily rentoutui.
”Anteeksi”, tokaisi Remus. ”Minä en arvannut, että sinä…”
Mutta hän ei osannutkaan sanoa enempää.
Lily hymyili vaisusti. ”Ottaisin sen niin vakavasti? En minäkään. Ei sen pitänyt mennä niin.”
”Uskon”, sanoi Remus.
Lily näytti kiitolliselta. ”Hyvä. Minusta tuntuu, etten usko välillä itsekään. Kaikki syyttävät minua Siriuksen ja Jamesin ystävyyden vaarantamisesta – ”
”Kaikki?” Remuksen kulmat kohosivat.
”Kaikki”, Lily virnisti surumielisesti. ”Sirius, James, sinä, Kacey… Peter on toistaiseksi ainoa, joka ei ole ilmoittanut minun pilanneen kaikkea.”
”Eikä kukaan syytä Jamesia siitä, että hän pilasi sinun ja Siriuksen välit”, sanoi Remus ja tunsi itsensä äkkiä kertakaikkisen tyhmäksi.
Lily kohautti olkapäitään. ” James oli Siriukselle olemassa ennen minua. Asiat ovat aina vähän mustavalkoisia.”
”Niiden ei pitäisi olla”, Remus tokaisi. ”Oletko sinä… edelleen ihastunut Siriukseen?”
Lily naurahti. ”Sinä et edes arvaa, miten monta kertaa minulta on kysytty tuota! Tai sitten minä vain pohdin sitä niin usein, että unohdan, ettei kukaan muu sano sitä ääneen – ”
Lily vaikeni. Remus tuijotti tyttöä ja näki kyllä, miten tämän kädet puristuivat nyrkkiin ja nojautuivat ikkunalautaa vasten. Lilyn profiili oli kieltämättä kaunis, ja hetken Remus melkein ymmärsi, minkä takia kaksi hänen parasta ystäväänsä olivat molemmat ainakin olleet ihastuneita tuohon tyttöön. Sitten Kaceyn kasvot tuntuivat vaihtuvan Lilyn paikalle, ja ikävä ja epätietoisuus raapaisivat Remusta niin syvältä, että hänen oli vaikea muistaa keskustelevansa Lilyn kanssa tämän ongelmista. Silti Lilyn ongelmista puhuminen oli ehdottomasti parempi kuin puhua Kaceysta, sillä siihen Remus ei olisi varmasti pystynyt -
”En minä välttämättä ole ihastunut”, sanoi Lily ja huokaisi syvään. ”Luulisin. Sitä on niin mielettömän vaikea tietää.”
Remus nyökkäsi.
”Minä tahtoisin Siriuksen takaisin”, Lily sanoi sitten ja haaveileva hymy levisi äkkiä hänen kasvoilleen. ”Tahtoisin ehdottomasti, jos asiat olisivat eri lailla. Mutta nyt kun ne ovat näin – no, minä en haluaisi seurustella Siriuksen kanssa, jos se satuttaisi Jamesia.”
”Mielenkiintoista”, huomasi Remus toteavansa. ”Minä kuvittelin, ettet sinä pitänyt Jamesista.”
”Niin minäkin”, sanoi Lily.
Hän olisi kenties sanonut enemmänkin, mutta silloin ovi rämähti auki ja Siriuksen epäröivät kasvot rikkoivat heidän keskustelurauhansa. Kun Sirius tajusi, että Remus oli aivan rauhallinen eikä enää edes maannut itkien sängyllään, leveä hymy levisi hänen kasvoilleen.
”Lily hyvä, minä TIESIN, että sinä hoitaisit tilanteen”, Sirius ilmoitti kovaan ääneen ja syöksyi kättelemään Lilyä. ”Onneksi olkoon. Oliko se vaikeaa?”
”Anturajalka”, Remus tokaisi kuivasti, ”minä olen täällä ja täysin järjissäni, joten sinä voit lopettaa tuon älyttömän virnistelyn ja kaiken muunkin typerän käytöksen, sopiiko? Ja seuraavalla kerralla sinä voisit ihan itse kysyä, mikä minua vaivaa, tai edes jättää minut rauhaan – ”
”Olen samaa mieltä”, ilmoitti Lily vakasti. ”Oli aika raukkamasta repiä minut lohduttamaan Remusta – ”
”Mutta kaikesta päätellen se toimi, vai mitä?” Sirius kysyi virnistellen edelleen. ”Minä olen nero!”
”Epäilemättä”, Remus hymyili vinosti. ”Oli erittäin lohduttavaa saada haukkua sinua.”
Hymy valahti pois Siriuksen kasvoilta ja pojan otsa rypistyi. Lily pyöräytti silmiään ja katosi nopeasti rappukäytävään.
”Okei, voit lopettaa hymyilemisen”, Remus sanoi kuivasti. ”Lily on mennyt. Mikä ihme sai sinun pieneen päähäsi pälkähtämään, että sinun olisi hyvä lähettää hänet lohduttamaan minua?”
Sirius hymyili hieman vaikeasti. ”Minä kyllä yritin etsiä Kaceyta, mutta häntä ei löytynyt, joten – ”
”Sama se”, Remus sanoi nopeasti, sillä Kaceyn nimen kuuleminen ei tuntunut tippaakaan mukavalta. ”Mennään etsimään Sarvihaara ja Matohäntä, sopiiko?”
Sirius nyökkäsi. Remus nousi seisomaan ja oli jo ovella, kun toisen pojan epävarma ääni keskeytti hänet.
”Kuutamo? Oletko sinä varmasti kunnossa?”
Remus nyökkäsi. Ei, hän ei ollut kunnossa, mutta Siriuksen oli turha kuulla sitä. Eihän poika kuitenkaan olisi voinut tehdä asialle yhtään mitään.
Velhonshakki ei välttämättä ollut peleistä se kaikkein mielenkiintoisin, mutta sitä oli hyvä pelata silloin, kun ei yksinkertaisesti pystynyt sen järkevämpään toimintaan. Sinä iltana Sirius ja Remus pelasivat sitä kaksi tuntia, kunnes Jamesin hermot menivät lopullisesti ja hän heitti laudan kirkuvine nappuloineen lattialle. Siinä vaiheessa Peter oli menettänyt omat hermonsa ja lähtenyt ulos lentämään mutisten samalla jotain epämääräistä. James väitti myöhemmin kuulleensa Peterin aivan selvästi maininneen ”sen pahuksen Rosierin”, mutta jälkikäteen siitä oli mahdoton olla varma.
”Mikä sinua riepoo?” puuskahti Sirius siinä vaiheessa, kun nappulat olivat vasta lentäneet lattialle, Remus katseli niitä hämmentyneenä ja James lähinnä äkäisenä. ”Oliko pakko pilata hyvä peli?”
”Minulla on tylsää”, ilmoitti James.
Sirius hymyili vinosti. ”Niin, niin, ja sitten sitä kiukutellaan kiusaamalla toisia – ”
”Te olette pelanneet vähintään kaksi tuntia!” James murahti. ”Se saa riittää.”
”Meillä ei ole parempaakaan tekemistä”, muistutti Sirius.
”Me keksimme sitä”, James uhkasi. ”Vai mitä, Kuutamo?”
Mutta Remus ei suoraan sanottuna oikein ollut sinä iltana iskussa. Poika tuijotteli lasi-ikkunan takana hämärtyvää iltaa ja oli mahdollisimman tylsää seuraa.
”Kuutamo?” James toisti. ”Mikä sinua vaivaa?”
Remus säpsähti. ”Ei mikään.”
”Huominen?” ehdotti James myötätuntoisesti.
Remus nyökkäsi. Se oli sentään helppo tapa tyynnyttää toisten uteliaisuus kertomatta mitään liian tarkasti.
”Huominen on itse asiassa meillekin tärkeä päivä, vai mitä, Anturajalka?” kysyi James.
Sirius näytti säikähtäneeltä. ”Sarvihaara, minä olen sanonut vaikka kuinka monta kertaa, etten pidä sinusta sillä tavalla – ”
”Mistä ihmeestä tuo on jäänyt sinun päähäsi?” James kuulosti hyvin kärsivältä. ”Meillä on HUISPAUSOTTELU, haloo! Ei mikään pahuksen vuosipäivä!”
Oivallus leivisi Siriuksen kasvoille. ”Ahaa!”
”Sinä olit siis unohtanut sen?” James kohotti kulmiaan.
”Vain melkein”, Sirius sanoi hyvin viattomasti. ”Alitajuntani muisti sen loistavasti, minä vain – ”
”Unohdit”, täydensi Remus ja repi itsensä irti ikkunan tuijottelusta. ”Eikö teidän pitäisi olla harjoittelemassa tai jotain?”
James näytti järkyttyvän. ”Yritätkö sinä päästä meistä eroon?”
”En”, Remus huokaisi, ”mutta minä en suoraan sanottuna ole kovinkaan hyvällä tuulella, ja te olette ärsyttävän iloisia, läsnä olevia, meluisia – ”
”Meluisia?” Sirius järkyttyi. ”Mekö?”
” – ja kaikin puolin huonoa seuraa ihmiselle, joka haluaisi mieluiten olla yksin”, Remus päätti lauseensa Siriuksesta piittaamatta. ”Ymmärrättekö? Ei mitään henkilökohtaista siis.”
”Sen kun uskoisi”, James tokaisi mulkaisten Remusta. ”No, mitä meidän sitten pitäisi tehdä? Häipyä käytävälle kummittelemaan?”
”Kummittelemaan?” Sirius toisti ja virnistys löysi erittäin nopeasti tiensä pojan kasvoille. ”Loistavaa, Sarvihaara!”
”Mahdotonta, Sarvihaara”, Remus huomautti. ”Silloin kun minä viimeksi tarkastin, te olitte kyllä kaikin puolin elossa – ”
”Sinun pettymykseksesi”, James virnisti.
”Minähän sanoin, ettei se ole mitään henkilökohtaista – ”
”En minä suuttunut, Kuutamo”, sanoi James. ”Ei millään pahalla, mutta sinä nyt vain olet tällä hetkellä kaikin puolin liian väsynyt, masentunut ja synkistelevä tapaus ollaksesi hyvää seuraa ihmiselle, joka haluaisi tehdä jotain repäisevää. Ymmärrätkö?”
Remus hymyili vaisusti.
”Hienoa”, James totesi. ”Anturajalka, lähdetäänkö?”
”Minne?” Sirius hämmästyi.
”Kummittelemaan.”
Remus huokaisi. ”James, te ette oikeasti – ”
”Me keksimme kyllä keinon”, James virnisti. ”Voimme käyttää tiedätte-kyllä-mitä-viittaa ja säikytellä Voroa.”
”Minä en todista teidän puolestanne, kun Voro hommaa teidät kuulusteluun”, Remus ilmoitti ylpeällä äänellä.
”Ei tarvitsekaan, me olemme hyviä välttelemään Voroa”, sanoi Sirius, joka aivan selvästi alkoi innostua kummittelusta. ”Sitä paitsi minä olen aina miettinyt, miltä tuntuu olla kummitus – ”
”Sinä et VOI olla oikea kummitus, Sirius”, Remus huomautti viisaasti.
Sirius mulkaisi häntä. ”Älä ole ilonpilaaja, Kuuutamo.”
”Ilonpilaaja?” Remus kohotti kulmiaan. ”Saatan olla sitä, mutta jos sinä todella haluat kummitukseksi, minä pitäisin sitä melko itsetuhoisena – ”
”Tai hulluna”, arveli James, ”mikä taas ei ole lainkaan paha asia. Mennään jo.”
”Minulla oli oikeastaan ihan kivaa silloin, kun te olitte riidoissa”, huokaisi Remus, vaikka ei oikeasti tarkoittanutkaan sitä. Sirius saattoi olla itsetuhoinen, mutta REMUS ei sentään ollut, ja Siriuksen ja Jamesin riitelyn kaipaaminen olisi ollut itsetuhoista jos mikä.
”No, se ilonaihe on ohi”, ilmoitti Sirius ylpeänä, ”koska me emme enää ikinä riitele naisista. Vai mitä, Sarvihaara?”
”Kunhan meidän ei tarvitse riidellä miehistä”, huomautti James. ”Koska siihen minä en oikeasti ryhdy, vaikka sinä saattaisitkin – ”
Sirius mulkaisi häntä. ”Tuo on vanha vitsi.”
”Ja minä olen väsynyt.”
”Niin näytät olevan”, myönsi Sirius ja virnisti sitten valoisasti. ”Saa nähdä, selviämmekö me tästä illasta hengissä.”
”Minä en kerää teidän palojanne käytäviltä”, Remus ilmoitti.
Eikä hän aikonutkaan kerätä. Mutta kun Sirius ja James olivat hakeneet näkymättömyysviitan ja häipyneet Lihavan Leidin epäluuloisen huudon saattelemina käytävälle, hänestä alkoi pikkuhiljaa tuntua siltä, että fiksuinta olisi ollut vain myöntää kohtalonsa ja lähteä mukaan. Oleskeluhuone muistutti häntä häiritsevän paljon Kaceysta, kun ärsyttävät ystävät eivät olleet vetämässä hänen huomiotaan muualle, ja niin muistutti makuusalikin. Lopulta hän vain kömpi sänkyynsä ja veti peiton tiukasti korviensa yli yrittäen unohtaa sen kerran, jolloin Sirius oli yllättänyt Kaceyn hänen sängystään.
Ikävä kyllä unohtaminen osoittautui varsin vaikeaksi tehtäväksi.
Aamulla herätessään Kacey ei aluksi ollut aivan varma, missä hän oli. Hänen sänkynsä oli ihanan pehmeä, lämmin ja ennen kaikkea tuttu, eikä hänen ympäriltään kuulunut lainkaan ärsyttäviä ääniä, jotka olisivat kertoneet Michellen, Naiman tai Lilyn menneen jo suihkuun tai muuten vain häiritsevän hänen untaan. Hän venytti käsiään kauas päänsä yli, raotti hitaasti silmänsä, ja vasta siinä vaiheessa tajusi olevansa omassa sängyssään.
Sen huomaaminen oli yllättävän mukavaa, ja sen myös, ettei hänen tarvinnut nousta, ennen kuin hän itse halusi. Niinpä hän käpertyi mahdollisimman pieneksi palloksi peittonsa alle ja toivoi, että voisi jäädä siihen mahdollisimman pitkän ikuisuuden ajaksi. Ikävä kyllä pikkuhiljaa hänen järkipuolensa alkoi väittää, että oli aika aloittaa uusi päivä.
Lontoon laitamilla ei ollut lunta. Oli hieman kummallista vetää ikkunaverhot syrjään ja tajuta katsovansa lumetonta, mustaa maisemaa, mutta toisaalta se muistutti Kaceyta niistä vuosista, jolloin hän oli aina sydän kurkussa odottanut kotona, olisiko jouluna lunta vai ei. Tylypahka sentään oli melkoisen pohjoisessa, siellä lumen tulo ennen joulua oli paljon todennäköisempää.
Hiljalleen Kaceyn ajatukset siirtyivät lumesta edelliseen iltaan. Hän oli istunut koko illan äitinsä sängyn vierellä, ja muutaman katkeran itkun jälkeen oli ollut yksinkertaisesti ihanaa nähdä äitiä. Äidin silmissä oli ollut sama tuike kuin aina ennenkin, eikä nainen itse ollut vaikuttanut kovinkaan surulliselta. Se oli lohduttanut Kaceytakin.
David oli tullut yhdeksän aikaan ilmoittamaan, että äidin oli aika mennä nukkumaan. Se oli kummallista, mutta totta kai Kacey tajusi, että äidin oli tätä nykyä nukuttava pitkät yöunet. Niinpä hän oli istunut Davidin kanssa keittiössä, juonut kuumaa kaakaota muki mukin perään ja jutellut niitä näitä. Jos äidin näkeminen oli ollut mukavaa, niin oli ollut isoveljenkin. Kacey oli aina tullut hyvin toimeen Davidin kanssa.
Ovelta kuului koputus. Kacey kietoi aamutakin paremmin ylleen ja tuli avaamaan oven. David katsoi häntä ruskeat hiukset pörröllä ja hieman unisen, mutta ehdottomasti pirteän näköisenä.
”Oletko sinä aina noin pirteä nykyään?” Kacey parahti. ”Aamuisinkin? Ennen sinua ei saanut pystyyn ennen puolta päivää – ”
”Me olemme kaikki oppineet uusia tapoja nykyään”, David vastasi ympäripyöreästi. ”Sitä paitsi sinun läsnäolosi on aika piristävää, pikkusisko.”
”Miten niin?” Kacey kurtisti kulmiaan. ”Minä tuskin olin eilen kovin hauskaa seuraa – ”
”Olit sinä, kun on tottunut viettämään kaikki illat yksikseen”, David totesi. ”Äidin mentyä nukkumaan täällä on aika yksinäistä, ellei isä ole tullut kotiin.”
Kacey saattoi kuvitella sen. Talo oli ehkä ulkoa pieni, mutta sisältä siellä oli melkoisesti tilaa. Hän oli aina pitänyt sitä yksinomaan kodikkaana, mutta yksinolo niin suuressa talossa – no, se ei välttämättä ollut herkkua.
”Minkä takia isä on nykyään niin paljon töissä?” hän kysyi.
Davidin kasvoille kohosi vaitelias ilme. ”No, tiedäthän sinä… Nykyään aurorilla riittää töitä.”
”Miten niin?” Kaceyn otsa rypistyi. ”Mitä on meneillään, David?”
”Ei mitään erikoista”, sanoi David ja katsoi ikkunasta ulos. ”Vain joitain… ikäviä tapahtumia, joista sinä et halua tietää.”
”Haluan”, Kacey sanoi itsepäisellä äänellä.
Vastaamisen sijasta David tarttui hänen olkapäihinsä niin lujasti, että hän melkein huudahti hämmästyksestä. Pojan – tai nuoren miehen, mutta sellaisena Kacey ei ollut tottunut veljeään ikinä ajattelemaan – ilme oli niin vakava, että se oli melkein pelottavaa.
”Et”, sanoi David, kuin olisi yrittänyt vakuuttaa pikkulasta. ”Jos asiat menevät niin kuin minä luulen niiden menevän, jossain vaiheessa sinäkään et voi välttyä siltä tiedolta. Mutta siihen saakka minä haluan, että sinä olet onnellinen Tylypahkassa – ”
”Onnellinen?” Kacey puuskahti. ”ONNELLINEN? Miten ihmeessä minä voisin olla onnellinen, kun – ”
Davidin käsi oli asettunut hänen suunsa eteen. Veli pyyhkäisi muutaman hiuksen hänen silmiltään ja katsoi häntä lempeästi hymyillen.
”Älä sano noin”, David pyysi hiljaa. ”Sinä olet onnellinen ihminen, Kacey. Sinä selviät tästä. Suret aikasi äidin kuolemaa, mutta selviät. Jaksat nauraa edelleen. Ja selviät siitä kaikesta muustakin.”
Kacey tunsi itsensä äkkiä tavattoman väsyneeksi. David vei kätensä pois hänen suunsa edestä, eikä hänellä ollut enää voimia väittää vastaan. Hän antoi jalkojensa luovuttaa ja tipahti istumaan sängylleen.
”Mistä kaikesta muusta?” hän kysyi hiljaa.
”Minä en kerro”, sanoi David hymyillen hieman surumielisesti. ”Eikä kerro äiti tai isäkään, joten sinun on aivan turha edes yrittää. Jos käy oikein hyvin, sinun ei edes ikinä tarvitse tietää.”
”Koskeeko se meitä?” Kacey kysyi.
”Se koskee kaikkia”, David tokaisi ja taputti häntä sitten olkapäälle. ”Mutta ei mietitä sellaisia. Sinä tarvitset aamupalaa, ja todennäköisesti äitikin herää kohta. Sitten voit taas istua hänen huoneessaan juttelemassa.”
Kacey nyökkäsi. David tarttui hänen käteensä ja kuljetti alakertaan aamupalalle kuin lapsen, joka ei itse osannut suunnistaa miljoonia kertoja aiemminkin kävelemäänsä reittiä.
Siriuksella oli nälkä. Peter saattoi vilkuilla häntä kärsivästi, ihmetellä, miten hän sai tungettua vatsaansa niin tavattoman paljon ruokaa ja vieläpä juuri ennen tärkeää huispausottelua, mutta ystävän ihmettely ei liikuttanut häntä pätkän vertaa. Hän oli nälkäinen ja sillä selvä.
”Entä jos sinä et saa vatsaasi luudan päälle?” Peter huomautti ovelasti.
”Minun vatsani ei ole iso”, Sirius murahti, vaikkakin kuulosti hieman koomiselta, sillä hänen poskensa olivat täynnä puoliksi pureskeltua ruokaa. ”Kysy vaikka keneltä tahansa tytöltä!”
”Taidan jättää väliin”, Peter totesi kuivasti. ”Sarvihaarakaan ei syö yhtä paljon kuin sinä!”
Sirius vilkaisi vieressään istuvaa Jamesia. Tämä ei tosiaan syönyt kovin kovalla innolla, vilkuili vain lähinnä tuikeana korpinkynsien pöytään. Se olikin tavallista Jamesia – aina ennen ottelua poika tuntui pyörittävän vihollista mielessään.
”Älä tuijota korpinkynsiä”, Sirius virnisti Jamesille. ”Minä toki tiedän, ettet sinä tiiraile Nadja Smithin paidan kaula-aukkoa, mutta kaikki eivät sitä tiedä – ”
James näytti äkäiseltä. ”Hän on korpinkynsien kapteeni. Totta kai minä haluan tietää, millaiselta hän näyttää!”
Peter kohotti kulmiaan. ”Niinkö?”
”Ei sillä tavalla!” James sanoi nopeasti. ”Mutta jos hän on hermostunut tai epävarma voitosta, sen näkee hänen kasvoistaan. Eikö teillä ole lainkaan mielikuvitusta?”
Remus tuhahti. ”Minä kyllä luulen, että lähinnä joillakin on hieman LIIKAA mielikuvitusta – ”
”Mukavaa, että puhut taas, Kuutamo”, Sirius ilmoitti suureen ääneen ja taputti Remusta varsin kovakouraisesti selkään. ”Sinä oletkin ollut tavattoman hiljainen viime aikoina – ”
”Se ei ole sinun ongelmasi”, Remus tiuskaisi.
Sirius hämmästyi. Remus saattoi olla vähäpuheinen täydenkuun alla, mutta yleensä poika vain vajosi omaan hiljaisuuteensa eikä pahemmin tiuskinut. Tämä oli uutta. Ilmeisesti Jamesin ajatukset liikkuivat samoilla linjoilla, sillä poika oli repinyt silmänsä irti korpinkynsijoukkueen kapteenista ja viskasi nyt Siriusta katseella, joka käski olemaan hiljaa. Kuutamolle ei kannata puhua juuri nyt, viestittivät Jamesin silmät, ja Sirius totteli.
”No, herra jahtaaja, kulkeeko peli tänään?” Sirius kysyi parhaalla keskusteluäänensävyllään.
James virnisti. ”Totta kai. Mitä sinä minusta oikein kuvittelet?”
”Että sinullakin on huonoja päiviä?” Sirius vastasi viattomasti hymyillen. ”Älä sure, minä en voisi erehtyä niin pahasti. Me voitamme, ja siinä se.”
”Ainakin te olette itsevarmoja”, huomautti Peter.
”Jos ei voi itse luottaa itseensä, voiko odottaa luottamusta muilta?” veisteli Sirius varsin runollisesti. ”Kai sinä olet katsomassa, Matohäntä?”
”Totta kai”, Peter lupasi. ”Istun todennäköisesti siellä Adriannen kanssa, mutta kuitenkin – ”
”Arvasin!” James huudahti innoissaan. ”Matohäntä, jos et pidä varaasi, se tyttö kietoo sinut vielä pikkusormesi ympärille – ”
”Älä puhu Adriannesta, niin kuin hän olisi joka satujen inhottava noita-akka”, Peter ärähti.
Sirius kohotti kulmiaan. ”Jos et ole huomannut, hän kyllä sattuu todella OLEMAAN noita. Mutta ehkä sinä olet ollut liian keskittynyt tuijottelemaan häntä – ”
”Te olette tavattoman ärsyttäviä ennen ottelua”, Peter julisti kovalla äänellä ja nousi seisomaan. ”Nähdään siellä.”
”Emme me ole ärsyttäviä”, korjasi Sirius hyvin loukkaantuneen näköisenä, ”ainoastaan hieman ylienergisiä. Vai mitä, Sarvihaara? Sitä paitsi me olemme vain järkyttyneitä, että sinulla on kerrankin naisseuraa Tylyahossa – ”
”Ei tarvitse haukkua minua, vaikka itselläsi olisikin ongelmia seuransaannin suhteen”, Peter tokaisi. ”Enkä minä sitä paitsi ole menossa Adriannen kanssa. Me emme ole puhuneet siitä.”
”Teidän pitäisi”, ilmoitti Sirius. ”Siinä vaiheessa Sarvihaarankin olisi pakko hankkia seuraa, sillä hänen itsetuntonsa ei tietenkään kestäisi, jos sinulla olisi tyttö siellä ja hänellä ei – ”
”Pah!” tuhahti James vakuuttavasti. ”Minun itsetuntoni kestää mitä vain. Ja minulla ei todellakaan ole ongelmia seuran suhteen, minä saan kenet haluan – ”
”Paitsi sen, jonka oikeasti haluaisit”, täydensi Peter ja väisti Jamesin äkäistä vilkaisua. ”Kunhan muistutin.”
”Ei tarvitse muistuttaa”, James tokaisi happamasti.
Sirius nielaisi viimeisen palan leipää. Hänen vatsansa alkoi kieltämättä olla äärirajoillaan, mutta hän tiesi mainiosti, että se vajentuisi viimeistään ensimmäisen maalin jälkeen. Lähestyvän ottelun aikaansaama innostus hiipi jo kovaa vauhtia hänen jäseniinsä, ja tyhjänpäiväinen tytöistä keskusteleminen alkoi kummasti kyllästyttää häntä.
”Mennään jo”, hän kehotti kärsimättömästi. ”Vai etkö vieläkään saa silmiäsi irti Smithin kaula-aikosta, Sarvihaara?”
James oli jo nousemassa pöydästä. ”Älä unta näe, Anturajalka. Minä en veljeile vihollisen kanssa – ”
”Huomenna korpinkynnet ovat hävinneet ja ovat taas iskettävissä”, ennusti Sirius. ”Odota vain, sinun kiinnostuksesi Smithiin ei millään voi olla normaalia – ”
”No, se on, ja sinun jos kenen pitäisi tajuta se!”
”Hauskaa loppuruokailua”, Sirius toivotti valoisasti Peterille ja Remukselle.
James oli jo hyvää vauhtia menossa kohti salin ovea. Sirius juoksi pojan perään ja mietti mielessään, kuinka paljon pystyisi kiusaamaan tätä Nadja Smithistä ilman, että saisi jonkun puolihuolimattoman mutta epäilemättä aivan liian julman kirouksen niskaansa. Paljon, hän päätteli, ja aloitti Jamesin räjähtämispisteen etsinnän.
James ei kuitenkaan ilmeisesti räjähtänyt, sillä vajaan tunnin kuluttua hän lensi kaikki raajat tallella punakultaisessa huispausasussaan taivaalla, joka kaikeksi onneksi oli lopettanut lumen tiputtamisen ja oli nyt aivan kirkas. Myös Sirius oli vielä hengissä, joten ylimääräisiä kirouksiakaan ei ollut nähtävästi lennellyt ilmassa.
Se oli tietenkin varsin tyhmää, mutta Lily ei voinut olla vilkuilematta Siriusta kävellessään hitaasti kohti huispauskenttää. Hänen olisi pitänyt vain katsoa muualle tai vaikka sulkea silmänsä, mutta hän ei pystynyt siihen. Sirius pujotteli katsomon tornien ympäri ja näytti siltä, kuin koko tuleva ottelu olisi ollut pelkkää leikkiä. Pojan mustat, hieman ylikasvaneet hiukset lepattivat tuulen mukana kuin aivan karkuun lähtemäisillään olevat linnut. Oli vaikea olla muistelematta aikaa, jolloin itse oli saanut työntää kätensä noiden hiuksien joukkoon –
Lily pudisteli päätään päättäväisesti. Sirius Blackin katseleminen nyt vielä oli inhmillistä ja jokseenkin sallittua, mutta tuollaisten ajatusten ajatteleminen olikin sitten jo aivan eri asia. Siriuksesta ja hänestä ei tulisi enää koskaan paria. Todennäköisesti poika ei edes ollut kiinnostunut hänestä tätä nykyä, ja niinpä olisi ollut paljon parempi unohtaa koko ihminen.
Hän oli luullut pystyvänsä siihen. Sanoessaan yli kuukausi sitten Siriukselle, että heidän olisi pakko lopettaa toistensa tapaileminen ja tyhjissä luokkahuoneissa kaulailu, hän ei ollut todellakaan arvannut kaipaavansa poikaa vielä näin pitkän ajan kuluttua. Hän oli aina kuvitellut olevansa vahva ihminen, ei niitä heikkoja typeryksiä, jotka ihastuivat kerta toisensa jälkeen ja jäivät ruikuttamaan poikaystäviensä perään.
Mutta juuri sitähän hän nyt oli, lukuun ottamatta sitä pientä tosiasiaa, ettei Sirius edes ikinä ollut ollut hänen poikaystävänsä. Siinä hän kuitenkin oli, käveli hitaasti kohti huispauskatsomoa eikä voinut estää itseään katselemasta pojan vauhtia ylhäällä taivaalla. Jollain kummallisella tavalla Sirius Black oli vienyt hänen ajatuksensa ja sydämensä, eikä hän tiennyt, miten olisi saanut ne takaisin itselleen.
Hän saapui huispauskatsomolle ja lähti automaattisesti kävelemään kohti rohkelikkojen valtaamaa osaa katsomosta, kun tuttu ääni huusi hänen nimeään. Hän kääntyi ja vilkutti hieman hämmentyneenä Peterille, joka heilutti kättään puukatoksessa katsomon yläosassa.
”Lily!” huusi Peter. ”Jos sinulla ei ole seuraa, tule meidän kanssamme tänne!”
Lily hämmästyi, mutta aikaa miettiä hänellä ei liiemmin ollut. Nyt Peterin viereen kaiteen luo oli kömpinyt mustatukkainen tyttö, joka vilkuili Lilyä ystävällisesti ja viittoi häntä tulemaan heidän luokseen. Adrianne Gillow, Lily tunnisti, vaikkei ollutkaan ikinä tutustunut kunnolla vuotta nuorempaan korpinkynsityttöön. No, Kacey oli lähtenyt viikonlopuksi kotiinsa, joten hänellä ei ollut parempaakaan seuraa huispausottelua varten. Hän saattoi yhtä hyvin ryhtyä kapuamaan rappuja ylöspäin kohti Peteriä, jonka kasvoille oli kohonnut iloinen hymy.
”Hyvä, että sinä tulit”, Peter huokaisi, kun hän oli päässyt ylös asti ja istunut hieman hämmentyneenä Adriannen ja jonkun vaaleatukkaisen tytön väliin. ”Nämä ovat kaikki korpinkynsien kannattajia henkeen ja vereen. Minut olisi vielä syöty, jos olisin ollut ainoa rohkelikko täällä.”
”Pöhkö”, Adrianne virnisti. ”Ei kukaan syö sinua. Sinä vain kuvittelet.”
”Eikö?” Peter näytti hämmästyneeltä. ”Tim kyllä vilkaisi minua vähän aikaa sitten aika nälkäisesti – ”
Peterin toisella puolella istuva pitkätukkainen tyttö nauroi. ”Sinä olet aina yhtä outo, Piskuilan. Kuuntele nyt vain Adriannea. Jos joku meistä harrastaisi ihmisten syömistä, se olisi ehdottomasti Marie, mutta hän on nyt pelaamassa, joten sinulla ei ole mitään hätää.”
”No, siinä tapauksessa minä en halua olla paikalla, kun peli loppuu teidän häviöönne”, Peter ilmoitti iloisesti.
”Meidän häviöömme?” Timin otsa rypistyi. ”Piskuilan hyvä, sinä puhut hulluja. Oletko juonut jotain?”
”En uskaltaisi”, Peter virnisti. ”Adrianne heittäisi minut alas katsomosta.”
Adrianne pyöritteli silmiään ja kääntyi sitten Lilyn puoleen. ”Sinä olet Lily Evans, vai mitä? Peter on joskus maininnut sinut.”
”Ai”, sanoi Lily hieman hämmästyneenä, mutta kokosi sitten ajatuksensa, kun Adrianne näytti odottavan vastausta. ”No, minä tiedän, kuka sinä olet. Peter on puhunut sinusta aika paljon.”
Peterin poskille nousi hienoinen puna.
”Ei sillä, että minä kauheasti puhuisin hänen kanssaan”, sanoi Lily nopeasti ja tunsi olonsa lähinnä vieraaksi sinisen ja pronssin värittämässä joukossa. ”Mutta me olemme samassa tuvassa, tiedät kai – ”
”Tiedän”, Adrianne totesi ja taputti Peteriä käsivarteen. ”Tosin Peter haluaisi oikeasti olla korpinkynsi.”
”Mitä?” Peter huudahti järkyttyneenä, mutta näytti sitten huomaavan Adriannen kasvoilla leikkivän hymynvireen. ”Huh, minä melkein luulin, että sinä olit tosissasi – ”
”Itse asiassa hän voisi olla”, puuttui nyt puheeseen se vaaleahiuksinen tyttö, joka oli istunut Lilyn vasemmalla puolella eikä ollut siihen mennessä sanonut sanaakaan. ”Jos minä en tietäisi paremmmin, voisin kuvitella sinut korpinkynneksi, Piskuilan – ”
”Minun pitäisi kai ottaa tuo kohteliaisuutena”, virnisti Peter.
Kaikki nauroivat. Lilykin nauroi, vaikkei ollut aivan varma, olisiko hänen pitänyt. Hän oli kerta kaikkiaan hieman ulkopuolinen näiden ihmisten joukosta, joista hän ei loppujen lopuksi tuntenut kunnolla ketään. Adrianne näytti kuitenkin huomaavan hänen hämmennyksensä ja kysyi häneltä, oliko rohkelikkojen huispausjoukkue hyvässä kunnossa.
”En minä vaan tiedä”, Lily myönsi. ”Minä en kauheasti seuraa huispausta.”
”Emme mekään”, Adrianne sanoi nopeasti. ”Paitsi Tim, joka ei osaa pysyä eroa huispausharjoituksista. Joskus minä ihmettelen, minkä takia hän ei itse ole koskaan hakenut joukkueeseen – ”
”Koska minua ei huvita olla vastuussa korpinkynsien maineesta”, Tim virnisti. ”Minä todennäköisesti tippuisin luudalta tai jotain ja tappaisin sitten itseni jälkikäteen, koska olisin pilannut meidän menestyksemme.”
”Hän ottaa huispauksen melko vakavasti”, tiivisti Adrianne hymyillen. ”Kuten ehkä saatoit huomata.”
”Huomasin”, Lily myönsi.
Hän olisi ehkä sanonut enemmänkin, kenties kysynyt jotain korpinkynsien joukkueesta kohteliaisuuden vuoksi tai muuten vain yrittänyt puhua kuuluakseen joukkoon edes hetken, mutta silloin McGarmiwan loitsulla vahvistettu ääni kajahti kuuluville ja koko katsomo hiljeni.
Pian ottelu alkoi, ja Lilykin huomasi nauttivansa siitä. Hän saattoi unohtaa Siriuksen ja sen, että istui aivan väärässä porukassa, hymyillä itsekseen Adriannen ja Peterin puheille ja jännittää rohkelikkojoukkueen puolesta, eikä hänen aamupäivänsä loppujen lopuksi ollut lainkaan huono.