Kaarne, on kyllä hurjan kivaa saada kuulla vielä tällaista "keveämpää" palautetta kaiken tiukan kielioppiväsäämisen jälkeen
![Iskee silmää ;)](https://www.finfanfun.fi/Smileys/default/wink.gif)
♥ Ja on kiva kuulla, että Luna ja Hagrid toimivat hahmoina! Heitä on aina jotenkin vaikea kirjoittaa, mutta hyvä, että ajatustyöstäni hahmojen suhteen on selkeästi hyötyä! Voihan Neville ja maanläheisyys ja multa, siinä on kyllä oiva yhdistelmä. Kiitos ilahduttavasta kommentista ♥
Thelina, kivaa kuulla, että tuo rauhallisuus toimi tähän väliin hyvin! Sen kuuleminen lämmitti kovasti mieltä
![Hymyilee :)](https://www.finfanfun.fi/Smileys/default/smiley.gif)
Thestralit ovat kyllä mielenkiintoisia otuksia ja oli hauska saada ne mukaan, sillä Susan ei tosiaan näe niitä ja sen tuomien haasteiden miettiminen oli hauska pohdinnan aihe tätä kirjoittaessa! Voi olla, että talvimarkkinat ovat osa tätä tarinaa
![Iskee silmää ;)](https://www.finfanfun.fi/Smileys/default/wink.gif)
Ja Kaartin harjoituksiin päästään tässä luvussa! Kiitos hurjasti kommentistasi, se ilahdutti kovasti ♥
K/H: No niin, olemme puolivälissä tarinaa ja lähestymme näin ollen eräänlaista loppuhuipennusta, vaikka, no, onhan tässä vielä neljä osaa luettavana
![Hymyilee leveästi :D](https://www.finfanfun.fi/Smileys/default/cheesy.gif)
Mutta nyt siihen aletaan rakentaa! Joten, mukavaa lukuhetkeä
![Hymyilee :)](https://www.finfanfun.fi/Smileys/default/smiley.gif)
Viides osa
Suuren salin pöydät ovat juuri täyttyneet päivällisruoista, kun Susan astuu saliin. Hieman hengästyneenä hän kävelee askeliaan hidastaen kohti oman tupansa pöytää, etsien Ginnyä rohkelikkojen pöydästä. Tulenpunaisia hiuksia on vaikea olla huomaamatta, ja Susan yrittää saada Nevillen kanssa keskustelevan Ginnyn huomaavan hänet ennen kuin joutuu istumaan omaan pöytäänsä. Viime hetkellä Ginny kohottaa katseensa ja näkee hänet. He eivät kuitenkaan vilkuta, eivät edes hymyile: pelkkä katsekontakti riittää, ja he ovat sopineet tapaavansa päivällisen jälkeen.
Vaikka oppilaat saavatkin puhua toisten tupien kanssa ja tehdä esimerkiksi oppitunneilla yhteistyötä, järjestystä ja kuria valvovat Carrowit ja luihuiset eivät pidä sitä hyvänä asiana. Erityisesti nyt, kun oppilaat ovat alkaneet osoittaa mieltä Carroweita ja uutta taikapolitiikkaa vastaan, kaikkia pidetään entistä tarkemmin silmällä. Etenkin niitä, joiden nähdään keskustelevan kurittomimpien oppilaiden - sellaisten kuin Neville ja Ginny - kanssa.
Susan istuu alas ja riisuessaan talvivaatteitaan hän vilkaisee ensin nopeasti luihuisia ja sitten salin päätyyn opettajien pitkään pöytään nähdäkseen, onko joku huomannut heidän nopean katseenvaihdon. Carrowit ovat kuitenkin uppoutuneet kahdenkeskiseen keskusteluun. Lähellä istuvat luihuiset puolestaan keskittyvät kuuntelemaan Blaise Zabinin kertomaa tarinaa. Susan huokaisee helpotuksesta ja alkaa sitten kerätä ruokaa lautaselleen, kuunnellen vieressä istuvien kolmasluokkalaisten puheita ennustuksen oppitunneista ja kuinka mahdottomalta teelehdistä ennustaminen tuntuukaan.
Hän tietää uivansa yhä syvemmissä vesissä, mutta Ginny on hänen ystävänsä, joten hän haluaa tietää, mitä asiaa tällä on. Jo se, että Ginny lähettää Lunan kertomaan puolestaan, että haluaa tavata, kertoo asian olevan tärkeä.
Koko ruokailun ajan Susan pitää silmällä Ginnyä, jonka huomaa vilkuilevan takaisin tasaisin väliajoin. Lopulta Susan näkee tämän juovan pikarinsa tyhjäksi, minkä hän tajuaa merkiksi siitä, että Ginny on valmis. Tämän lähtiessä kävelemään kohti ovia, Susan syö viimeisen piirakanpalan, pureskelee ja nielaisee sen rauhallisesti, juo mehunsa ja nousee sitten ylös. Päästessään ulos salista hän katsoo käytävää molempiin suuntiin. Ginny odottaa vasemmalla, aivan käytävän päässä ja vinkkaa luokseen, lähtien sitten kävelemään pois päin.
Susan seuraa tätä aina kirjastoon asti, jossa Ginny jää vihdoin odottamaan häntä vedenväen historiaa käsittelevässä hyllyvälissä. He poimivat molemmat summamutikassa muutaman kirjan ja valitsevat sitten pöydän, joka on mahdollisimman kaukana muista. Susan tajuaa näyttävänsä epäilyttävältä, sillä hänellä on edelleen mukanaan paksut talvivaatteensa ja käsissä veritahroja thestralien ruokinnasta. Jos joku nyt näkisi heidät, yritys esittää heidän tekevän taustatyötä historian esseetä tuskin menisi läpi. Ginny vaikuttaa kuitenkin rauhalliselta, ja Susan yrittää noudattaa tämän esimerkkiä, istuutuen alas ja laskien talviviitan tuolin käsinojalle.
”Hei”, Ginny sanoo lopulta ja hymyilee. Susan vastaa hymyyn ja se saa hänet heti hengittämään hieman vapaammin. ”Kiitos kun tulit.”
”Luna löysi minut, kun olin ruokkimassa thestraleja”, Susan sanoo hiljaa ja hymähtää. ”Hän melkein unohti sanoa, että halusit jutella.”
Ginny virnistää. ”Luna on ihana.”
Susan naurahtaa, mutta vakavoituu sitten. Hän ottaa kirjan käteensä ja alkaa selailla sitä, pysähtyen katsomaan liikkuvaa kuvaa vedenväen hallitsijasta joltain menneeltä aikakaudelta. Sitten hän vilkaisee Ginnyä.
”Mistä haluat puhua?”
”Minulla on sinulle ehdotus.”
Susan puree huultaan, epäröi tuntiessaan jälleen uivansa yhä syvemmälle, mutta päättää sitten kysyä: ”Millainen?”
Ginny siirtää tuolinsa niin lähelle Susania, että tuolien käsinojat koskevat toisiinsa. Sitten hän viittoo Susania nojautumaan niin, että voi kuiskata hänen korvaansa. Ginny tuoksuu kanelilta.
”Me suunnittelemme pientä tempausta ensi torstaina, kun koko koulu on Tylyahossa joulumarkkinoilla”, Ginny kuiskaa. Hänen huulensa kutittavat Susanin korvaa. ”Minä, Neville ja Luna olemme puhuneet asiasta ja haluaisimme pyytää sinut mukaan.”
Susan nojautuu poispäin voidakseen katsoa Ginnyä silmiin. Hän ei pidä ideasta lainkaan, ja Ginny tuntuu huomaavan sen hänen ilmeestään.
”Se ei ole mitään sellaista kuin rehtorin kansliaan murtautuminen”, tämä vakuuttaa ja laskee kätensä Susanin kädelle rauhoitellen. ”Vaan paljon pienempää ja vähemmän riskialtista, mutta ehkä samalla… tehokkaampaa.”
Susan pudistaa päätään. Hänen rintakehäänsä puristaa. ”En halua joutua erotetuksi, en edes jälki-istuntoon. Tiedätkö, miten kamalaa on joutua hoitamaan lapsia, jotka päätyvät Sairaalasiipeen jälki-istunnossa oltuaan? En halua sen tapahtuvan kenellekään, en edes itselleni. Enkä varsinkaan sinulle, Lunalle tai Nevillelle.”
”Ei meidän ole tarkoitus jäädä kiinni. Ja vaikka jäisimmekin, eikö se olisi sen arvoista?” Ginny kysyy ja pitää kiinni Susanin katseesta vaaleanruskeilla silmillään.
”Minkä arvoista?” Susan puuskahtaa. Ensin Neville ja nyt Ginny? ”Sinä ja Neville puhutte jatkuvasti kaiken tämän olevan jonkin arvoista, mutta en ymmärrä, miten jälki-istunnot, haavoittumiset ja fyysiset rangaistukset voivat olla arvokkaita.”
”Me taistelemme hyvän puolesta, Susan”, Ginny vastaa mietittyään hetken, puristaen Susanin kättä. ”Me autamme Harrya, joka on vastarintaliikkeen tärkein osa. Hän tekee suurimman työn ja jos voisin olla hänen avuksi siellä, missä hän on, olisin. Mutta se ei ole mahdollista. Sen sijaan voimme auttaa häntä ylläpitämällä taisteluhenkeä täällä, linnan muurien sisäpuolella. Me taistelemme täällä samalla tavalla kuin Harry omalla tahollaan. Ymmärrätkö, että sinä voisit olla mukana auttamassa meitä voittamaan velhosodan? Eikö se ole kaiken arvoista?”
”Me olemme vain oppilaita”, Susan sanoo päätään pudistaen. ”Mihin meidän tekomme voivat vaikuttaa?”
”Ne näyttävät kaikille, että me tiedämme oikeutemme ja että emme hyväksy asioita sellaisina kuin ne ovat. Me pidämme ääntä”, Ginny sanoo ja nyökkää sanoistaan vakuuttuneena. ”Jos emme puhu ja toimi, on vain hiljaisuus, ja siitä ei seuraa mitään hyvää.”
Susan puuskahtaa ja pudistaa päätään, yrittää miettiä. Ginny antaa hänelle hengähdystauon ja nojautuu taaksepäin nojatuolissaan. Susan tuntee kuitenkin tämän tarkkaavaisen katseen itsessään ja hän alkaa jälleen selailla kirjaa saadakseen käsilleen jotain tekemistä samalla, kun käy läpi ajatuksiaan.
Ensireaktio Ginnyn ehdotukseen on sanoa ei. Susan haluaisi kavahtaa kauemmas, kieltäytyä ja yrittää unohtaa koskaan kuulleensa koko ehdotusta. Hän ei halua jäädä kiinni, ei joutua Carrowien mustalle listalle tai luihuisten silmätikuksi. Hän ei halua kärsiä enää yhtään enempää. Hän haluaa elää, vaikka kaikki muut hänen sukunsa jäsenet ovat kuolleet. Hän ei halua ottaa riskiä, kuten Ami-täti oli ottanut osallistuessa kärkkäästi poliittisiin keskusteluihin tai kuten hänen vanhempansa olivat tehneet ollessaan mukana tekemässä lakiuudistusta, joka laajensi auroreiden toimintavaltaa. Hän ei halua kuolla.
Mutta samalla ensireaktion jälkeen Susan huomaa haluavansa tietää enemmän. Hän haluaa tietää, mitä todella on pelissä. Siksi hän kumartuu lähemmäs Ginnyä ja kysyy:
”Mitä te haluaisitte minun tekevän?”
Nähdessään kipinän syttyvän Ginnyn silmissä Susan pudistaa päätään.
”En tarkoita, että suostun. Mutta haluan tietää, mihin haluatte minun suostuvan.”
Ginny hymyilee ja nyökkää, kertoen sitten pääpiirteittäin Susanin roolin heidän pienessä mielenosoituksessaan. Siihen liittyy jokin taika, josta Susan ei ole aiemmin kuullut, sekä juoksemista Tylyahon ja Tylypahkan välillä salaista käytävää pitkin. Suunnitelma kuulostaa pelottavalta, hektiseltä ja ennen kaikkea riskialttiilta.
”Kuten huomaat, se ei ole yhtä uhkarohkea kuin yrityksemme murtautua rehtorin kansliaan”, Ginny sanoo lopulta, johon Susan tuhahtaa. ”Usko minua: kiinnijäämisen riski on pieni sillä melkein kaikkien opettajienkin pitäisi olla menossa joulumarkkinoille. Jopa Voron on huhuttu vievän Norriskan Tylyahoon, jotta katti saisi valita itselleen joululahjan.”
Susan hymähtää, mutta epäilee silti. Hän on eri mieltä Ginnyn kanssa: kiinnijäämisen riski on suuri.
”Miksi te haluatte minut mukaanne? En ole rohkea, en vikkelä askelissani. En edes tiedä sitä taikaa, mistä puhuit. Mitä hyötyä minusta on?”
”Neville ehdotti, että pyytäisimme sinua mukaan”, Ginny sanoo hymyillen. ”Hän ajatteli, että saattaisit haluta olla osa tätä kaikkea. Puolustaa perheesi kunniaa, jatkaa heidän hyvää työtään. Toimia vapauden puolesta.”
Sanat saavat Susanin hiljaiseksi. Nevillekö oli sanonut hänestä niin? Rohkelikko tuntee hänet niin hyvin, liiankin hyvin… Se saa hänen vatsansa samanaikaisesti heittämään kuperkeikan ja kuristumaan. Tuntiessaan Ginnyn odottavan katseen itsessään, Susan huokaisee lopulta ja sanoo:
”Minun pitää saada miettiä asiaa hetki.”
”Tietenkin”, Ginny sanoo itselleen energiseen tuttuun tapaan ja kokoaa heidän kirjansa pieneksi pinoksi pöydän päälle. ”Voit miettiä sitä Kaartin harjoitusten ajan ja kertoa niiden päätyttyä, mitä aiot tehdä. Kai olet tulossa?”
Susan puuskahtaa. ”Niin kai.”
”Hienoa, nähdään silloin”, Ginny vastaa, nousee ylös ja lähtee sitten kävelemään kohti matami Prillin lainaustiskiä mukanaan molemmat kirjat kuin todisteena omasta alibistaan. Susan painaa pään käsiinsä ja puuskahtaa.
Hän haluaisi sanoa ei. Hän haluaisi sanoa kyllä. Hän ei tiedä, mitä haluaa.
Neville ehdotti, että pyytäisimme sinua mukaan.Susan istuu hetken paikoillaan ja miettii. Sitten hän nousee, poimii hyllystä mukaan yhden kirjan (
Vedenväen suhteiden kehittyminen muihin taikaolentoihin viidensadan vuoden ajalta) ja lähtee itsekin kirjastosta kohti oleskeluhuonetta.
Hänen pitää ehtiä vaihtaa vaatteita ennen harjoituksia - ja pestä kätensä verestä.
***
”Kokeile uudestaan, vielä kerran”, Ginny maanittelee Susania, jonka pariksi tämä on lyöttäytynyt harjoituksissa.
He seisovat Tarvehuoneessa, kaikkiaan kaksikymmentä Kaartin jäsentä, ja harjoittelevat estomanausta. Sen tarkoitus on hidastaa kohti tulevaa esinettä tai ihmistä, parhaassa tapauksessa kampata tai lennättää uhka kauemmas, ja siten ostaa loitsijalle muutama sekunti lisäaikaa. Susan muistaa Harryn opettaneen samaa loitsua kaksi vuotta sitten Pimennon valtakauden aikana, mutta manaus ei ole jäänyt hänen mieleensä kovinkaan tarkasti. Onko ihmekään, kun hän ei ole langettanut yhtäkään manausta niiden harjoitusten jälkeen?
Silloin he kokoontuivat vastustaakseen Pimentoa ja noidan sisällöttömiä, tukahduttavan passiivisia tunteja; halusivat osoittaa mieltään ja samalla valmistautua puolustamaan itseään Voldemortin vallalta. Tälläkin hetkellä he harjoittelevat ja parantavat itsepuolustustaitojaan kuolonsyöjiä vastaan, mutta Susanille panokset tuntuvat olevan vielä korkeammalla. Ne ovat henkilökohtaisemmat.
Juuri se tekee harjoittelusta vaikeampaa. Kirjastossa käyty keskustelu ja sitä ennen hänen keskustelunsa Lunan kanssa ovat nostaneet jälleen pintaan kaikki ne parantumattomat haavat, joita Susan mielensä perukoilla hautoo. Hän tuntee jälleen menetyksen tuskan ja pelon aivan kuin Ami-tädin kuolema olisi tapahtunut vain muutama päivä sitten.
Ginny on hyvä opettaja ja hänen harjoituksensa ovat jopa parempia kuin Harryn, mutta silti Susanin on vaikea keskittyä. Ginnyn ohjeistamana he ovat heittäneet ensin tyynyjä ja sitten tennispalloja toisiaan päin, harjoitellen estomanausta ensin niillä, mutta nyt he ovat siirtyneet ihmisiin. Tyynyn loitsiminen oli vielä luonnistunut, mutta manauksen käyttäminen elävään ihmiseen… Susan tuntee, kuinka hänen jokainen solunsa pistää vastaan.
Suurinta taistelua hän käykin juuri sisällään. Yrittäessään manata Ginnyä, hänen mieleensä kohoavat Ami-tädin kasvot, sitten monen muun tuttavan, eikä hän voi olla miettimättä, kuinka väärin niin monien elämä on päättynyt. Hän ei haluaisi muistaa, mutta estomanauksen harjoitteleminen hakkaa muistoa hänen mielensä silmiä vasten.
Susan yrittää päästä ajatuksista ja muistoista yli ja miettiä sen sijaan, että jos hän oppii tämän manauksen, hän voi käyttää sitä edukseen. Hän voi selviytyä.
Mutta ajatus on liian heikko eikä hän saa loitsua onnistumaan. Pettymyksen tunne on joka kerran jälkeen karvaampi.
Miten Ginny ja Neville voivat edes kuvitella haluavansa hänet mukaan tempaukseensa?”Tehdään niin, että en juokse vaan kävelen”, Ginny sanoo, ja Susan inhoaa tämän äänestä kuuluvaa kärsivällisyyttä. Ginny kuitenkin vain hymyilee. ”Muista, että teen tämän vapaaehtoisesti eikä manaus itsessään satu. Et siis voi vahingoittaa minua onnistuessasi.”
Kun Ginny alkaa kävellä häntä kohti, Susan vilkaisee Nevilleä, joka harjoittelee kauempana Hannahin kanssa. Rohkelikko on juuri kokeilemassa manausta Hannahiin, joka kävelee ripein askelin häntä kohti. Susan huomaa Nevillen liikuttavan hartioitaan, näkee niiden jännittyvän t-paidan alla tämän keskittyessä, kohottaessaan sauvansa taisteluasentoon. Harjoitusten aikana Neville on vilkaissut häntä muutaman kerran, mutta ei ole osoittanut merkkiäkään siitä, että olisi ehdottanut Susania mukaan tempaukseen. Susan ei tiedä, mitä ajatella.
Miksi Neville haluaa hänet mukaan?”Susan”, Ginnyn ääni vetää hänet takaisin tähän hetkeen. ”Keskity.”
Susan pudistaa päätään, ravistaa pois ajatukset Nevillestä ja keskittyy.
”Hyvä on”, hän sanoo Ginnylle. ”Tule.”
Ginny lähtee kävelemään häntä kohti rauhallisin askelin. Susan kohottaa sauvakätensä ja lausuu: ”
Estous.”
Ginny jatkaa kävelyä. Susan tuntee pettymyksen hyökyaallon sisällään.
”Kokeile uudelleen.”
”
Estous.”
Askel askeleelta Ginny on lähempänä. Susan tietää, ettei hänestä ole mukaan vastarintaan. Eihän hän osaa edes lausua yhtä loitsua!
”
Tarkoita sitä, Susan.”
Tarkoita sitä! Se ei satu! Susan pakottaa itsensä ottamaan todellisuuden sellaisena kuin Ginny sen hänelle esittää ja tajuaa samassa, että -
- millään ei ole mitään väliä.
Hänellä ei ole enää veriperhettä, ei ketään, ketä suojella kotona.
Hän voi tehdä mitä hän itse haluaa. Hän voi piiloutua tai paeta, tai sitten…
Susan kerää kaiken tahdonvoiman sisältään, kohottaa sauvansa ja huudahtaa: ”
Estous!”
Vihdoin Ginny kompastuu ja Susan riemastuu, mutta Ginny lyödessä polvensa maahan ja ähkäistessä kivusta, riemu vaihtuu huoleksi.
”Sattuiko?” Susan kysyy kiirehtiessään hänen luokseen.
”Vähän”, Ginny irvistää ja nostaa kaapua ja trikoiden lahjetta. Polvi punertaa iskusta. Susan tekee nopean diagnoosiloitsun, mutta kuva välkähtelee vihreänä.
”Saat pahan mustelman, siinä kaikki”, hän sanoo, mutta jatkaa sitten vaimeammin: ”Olen pahoillani.”
”Et ole pahoillasi, Susan, olet innoissasi. Onnistuit!” Ginny hymyilee ja antaa Susanin auttaa itsensä ylös. ”Tuollainen kamppaus pitelee vastustajaasi ainakin hetken pidempään. Kokeillaan uudelleen. Nyt kävelen ripeämmin!”
Ja hiljalleen, kerta toisensa jälkeen Susan onnistuu manaamaan Ginnyn kesken liikkeen. Onnistuminen kerrallaan hänen mielestään katoavat kaikki ne kurjat ajatukset siitä, että hän ei osaa. Sen sijaan hän alkaa miettiä, mitä kaikkea muuta hän voisi oppia. Ymmärrys siitä, että hän on vastuussa vain ja ainoastaan itsestään, auttaa valamaan tahtoa loitsuun.
Jopa silloin, kun Ginny yrittää hypätä hänen kimppuunsa Susan onnistuu pitämään päänsä kylmänä ja loitsimaan manauksen, päästen Ginnyn alta pois juuri ajoissa.
”Upeaa työtä, Susan!” Ginny huudahtaa ja kohottaa kätensä heittääkseen ylävitoset. Kun Susan vastaa siihen, hän huomaa Nevillen katsovan heitä hymy huulillaan. Se saa hänen poskensa punertamaan yhä enemmän ja hän pyyhkäisee ponihännästä kasvoille valahtaneen suortuvan korvansa taa, kaikin puolin tyytyväisenä itseensä.
Sitten aika alkaa olla lopussa, ja Ginny kerää Kaartin yhteen antaakseen ja kuullakseen palautetta päivän treeneistä. Monet ovat punaposkisia ja osa tekee viilennysloitsuja juostuaan pariaan kohti yrittäen vastustaa estomanauksen voimaa. Kaikkien kasvoilla on hymy. Jopa Susanin on vaikea pidätellä onnistumisen iloaan.
”Hienoa työtä, kaikki”, Ginny sanoo hymyillen. ”Teitte todella hyvää loitsutyötä ja moni kehittyi huimasti tämän pienen tunnin aikana. Mutta muistakaa: älkää harjoitelko näitä muualla kuin täällä. Taisteluloitsujen harjoitteleminen on kiellettyä käytävillä ja oleskeluhuoneissa.”
”Kiinnijääminen johtaa kurjiin kysymyksiin ja jälki-istuntoon”, Neville lisää, silmää iskien. ”Ja sitä te ette halua.”
Kaartin jäsenet naurahtavat. Susan on tuhahtaa, mutta saa itsensä hillittyä viime hetkellä. Kun muut alkavat tehdä lähtöä, Susan viivyttelee ja odottaa Tarvehuoneen tyhjenevän. Palautekierroksen aikana hän on vihdoin tehnyt päätöksensä ja haluaa kertoa siitä Ginnylle, joka leijuttaa tyynyjä ja tennispalloja takaisin seinän vierellä oleviin arkkuihin.
Neville ja Hannah lähtevät viimeisten joukossa, käsi kädessä. Susan hymyilee heille.
”Hyvää työtä”, Neville sanoo.
“Kiitos”, Susan hymyilee, vieden jälleen karanneen suortuvan korvansa taa.
Toisenlaisessa hetkessä, jossain toisessa maailmassa hän riemuitsisi ja halaisi Nevilleä, kertoisi, millainen ajatus oli saanut hänet ymmärtämään manauksen merkityksen ja muuttanut kaiken. Hän kertoisi perheestään ja velvollisuuden tunteesta, joka on tähän asti tehnyt hänen taakastaan raskaamman.
Mutta Neville kulkee Hannah käsipuolessaan, ja Susan tietää, että sellaisesta reaktiosta seuraisi vain ongelmia. Siksi hän tyytyy vain nyökkäämään ja kiittämään, antaa kaksikon lähteä. Sitä paitsi: hänestä tuntuu, ettei hän voi puhua Nevillen kanssa oikeastaan mistään ennen kuin he ovat saaneet puhuttua suudelmasta.
Sitten Tarvehuoneessa on Susanin lisäksi jäljellä enää Ginny, joka katsoo häntä odottavasti, kädet rinnalle ristittynä.
”No?”
Susan kohtaa tytön katseen, joka on vielä kirkas ja innokas onnistuneiden harjoitusten jälkeen. Susan epäröi vain sekunnin, punnitsee vaihtoehtojaan, mutta tietää jo olevansa varma päätöksestään ja sanoo:
”Tulen mukaan.”
Ginny kiljahtaa ja kapsahtaa hänen kaulaansa, halaten tiukasti. Kanelin tuulahdus täyttää jälleen Susanin nenän.
”Mahtavaa!” Ginny sanoo. “Olen niin iloinen ja ylpeä!”
Susan hymähtää ja vastaa halaukseen, jonka kaltaista ei ole saanut pitkään aikaan. Ginny ottaa askeleen taaksepäin ja katsoo häntä leveä hymy huulillaan.
”Mikä sai sinut päättämään puolesta?”
Hetken Susan miettii, mitä vastaisi, mutta tajuaa sitten, että kertoo mielellään Ginnylle sen saman, mitä olisi halunnut sanoa Nevillelle. Joten hän kertoo lyhyesti perheensä kohtalosta ja Ami-tädistä, vastuun tunteesta, jota on tuntenut koko elämänsä ajan ja etenkin viimeisen vuoden verran ja minkä takia hän on yrittänyt pärjätä ja tehdä aina oikein. Ginny tuntuu ymmärtävän ja nyökkäilee, kuuntelee tarkkaavaisesti.
”Mutta yhtäkkiä tajusin, ettei minun tarvitse kantaa vastuuta kuolleiden sukulaisten tähden vaan voin päättää vastuuni itse. Voin valita itseni. Ja voin valita teidät. Sillä jotenkin ajattelen, että…”, Susan empii hetken sanoissaan ja tuntee punan kohoavan poskilleen jatkaessaan: ”Sinä ja Neville ja moni muu… te olette minun perheeni. Ja minä haluan seistä teidän rinnallanne.”
Sanat kuullessaan Ginny astuu jälleen hänen lähelleen ja halaa, nyt lempeästi ja pehmeästi kuin ystävä. Susan hengähtää helpotuksesta ja vastaa halaukseen mielellään. Se tuntuu niin hyvältä: Ginnylle puhuminen ja kuulluksi tuleminen. Se, että joku ymmärtää.
”Arvostan päätöstäsi, todella”, Ginny sanoo ja puristaa vielä tiukemmin. ”Mahtavaa saada sinut mukaan, Susan.”