A/N: Mahtavan paljon tänne on jälleen ilmestynyt kommentteja! Kiitos!
The Mind: Tykkään väkertää yksityiskohtia, mutta toivottavasti kokonaisuus pysyy kasassa! Ikävä kyllä tämä fici jää vain kahteentoista lukuun, koska haluan pitää juonen ytimekkäänä.
Swizzy: heh, aika moni on toivonut, etten tappaisi Jamesia... Pitäisiköhän ihan vain kiusallani poistaa hänet pelistä >: ) Ja kyllä, rehtori on sukua Kuningas Arthurille. Kivaa, että joku huomasi yhtäläisyyden! Tsemppiä omaan näytelmääsi!
Ledi: Jopas nyt moni toivoo Arthur-vaarin kuolemaa. Ihanaa, kun lukijat ovat dramaattisia :') Kiitos myös kuvien kommentoinnista!
onski: Tervetuloa ficini pariin! Itse menen vieläkin henkilöissä välillä sekaisin, ainakin siinä, kellä nyt taas olikaan silmälasit ja kellä ei - siksi nuo piirrokset. Niitä on tulossa lisää myöhemmin. Tärkeintä kuitenkin on, että fici pysyisi suht selkeänä. Fred/George-kohtaus on myös yksi minun lempikohtauksistani.
Usko pois, kyllä niitä kirjoitusvirheitä siellä oli! Mutta onneksi siihen on tulossa muutosta betan ansiosta...
Welmasein: Imartelevaa kuulla, että tämä on erilainen kuin muut ficit (: Ja opiskelu kannattaa aina, itse tosin tällä hetkellä pidän enemmän ficien kirjoittamisesta. No, opiskelua sekin tukee jollain lailla, toivottavasti.
Nici: Mistähän aloittaisin... No, ensinnäkin, pitkissä kommenteissa ei ole mitään vikaa
![Hymyilee leveästi :D](https://www.finfanfun.fi/Smileys/default/cheesy.gif)
Ihanaa, kun joku pitkästä aikaa oikein kunnolla korjaa kirjoitusvirheitä: niin on tehny minulle viimeksi lukiossa. Yliopistossa voi ihan kevyesti saada esseestä viitosen (ainakin tietyiltä proffilta), vaikka tekstissä olisi sata typoa.
Osa noista mainitsemistasi virheistä on ajatusvirheitä, osa ihan omaa tietämättömyyttä. Betalle on siis käyttöä!
Esim. tuossa joulukortti-lauseessa olen luultavasti aikonut kirjoittaa "äiti kyllä lähettää niille joulukortteja, joissa..." mutta olenkin muuttanut mieltä kesken virkkeen.
Meidän kaikkien
nimet taas kuulostaa vähän siltä, että korttiin pitäisi kirjoittaa kaikkien kaikki etunimet (esim. Rose Jane). Mutta luulen, että se on makukysymys, tai sitten olet oikeassa. Ja luulen, että en ryhdy jokaista virhettäni perustelemaan, koska kuten huomaat, olen kova väittelemään ja puolustautumaan. Tarvittaessa kyllä joustan
![Hymyilee leveästi :D](https://www.finfanfun.fi/Smileys/default/cheesy.gif)
Mutta tämä (vasta)kommentti pitkittyy liikaa, jos jaarittelen. (x
Mutta haluan että kaikki tietävät, että tiedän, että se on
Tylyahon eikä Tylypahkan kylä. Ajatushärö!
Suuri sali tulee välillä isolla Wordin automaattisen korjausasetuksen vuoksi. Oma moka, kun en ole korjannut.
Tuota hiustenleikkauskohtaa en löytänyt pikaisella haulla. Ilmoittele myöhemmin, jos betauksen lomassa osut sen kohdalle, niin yritän parhaani mukaan selventää. (:
Tilusten vahti sanaa käytetään myös kaanonissa, ja minä olen jostain syystä tykästynyt siihen. Minun korvaani taas riistanvartija kuulostaa hassulta, ehkä siksi, että harrastan metsästystä.
Mutta virkistävän "nipotuksesi" jälkeen oli oikein mieltäylentävää, että olit löytänyt tekstistä myös myönteisiä juttuja. Itseasiassa palautteesi oli hyvä esimerkki hampurilaismalli-palautteesta: positiivista, negatiivista/rakentavaa ja loppuun taas positiivista :
![Hymyilee leveästi :D](https://www.finfanfun.fi/Smileys/default/cheesy.gif)
Toivon todella, että myös ficin viimeiset osat miellyttävät!
Pinja: kiitos kiitos
![Hymyilee :)](https://www.finfanfun.fi/Smileys/default/smiley.gif)
Hankin/sain betan tälle ficille äskettäin, joten tämä ysiluku on oikoluettu. Aikaisemmin ilmestyneet luvut uusiutuvat/korjautuvat myöhemmin
![Hymyilee :)](https://www.finfanfun.fi/Smileys/default/smiley.gif)
Kiitos Nici!
Niin ja taianomaista pääsiäistä kaikille lukijoille!
– Yhdeksäs luku –
Kenraaliharjoitukset
Kimaltelevat joulukoristeet olivat ilmestyneet Tylypahkan käytäville ja haarniskojen ympärille. Suureen saliin leijutettiin kaksitoista upeaa joulukuusta, joiden tuoksu lisäsi ihmisten hyvää mieltä.
Kaikkien oppilaiden vanhemmille lähetettiin koreat kutsut joulunäytelmään nimeltä
Valitun viimeinen taistelu. Joulunäytelmä järjestettäisiin koulussa vasta toista kertaa, joten kyseessä oli melko historiallinen tapahtuma. Esiintyjien vanhemmat saisivat eturivin paikat. Lisäksi aitiopaikalle pääsisivät Päivän Profeetan kulttuuritoimittaja, joka kirjoittaisi näytelmästä arvostelun, sekä ministeriön auroriviraston edustaja, joka etsi uusia kykyjä. Tietenkin myös taikaministeri Kingsley Kahlesalpa oli kutsuttu paikalle.
Rehtori Pendragonin valmentama kuoro harjoitteli päivittäin suuressa salissa joululauluja. Vaikka Tylypahkan paras laulaja ja sopraano, Louis Weasley, ei voinut laulaa kuorossa roolinsa vuoksi, joululaulut viimeistelivät mukavasti jouluisen tunnelman. Ikävä kyllä kaikki eivät voineet nauttia sesongista täysin siemauksin.
Rose ei varmasti ollut koskaan nähnyt James-serkkuaan niin levollisena ja haavoittuvaisena kuin nyt, kun James makasi sairaalasiiven vuoteella silmät kiinni. Hänen päänsä ympärille oli kiedottu valkoinen side, ja hänen toinen jalkansa oli kipsissä.
Rosen lisäksi vuoteen vierellä istuivat Ginny Potter ja Brina. Muut olivat aamiaisella tai edelleen nukkumassa. Ginny-täti oli vieraillut Tylypahkassa joka päivä Jamesin loukkaantumisesta kuultuaan: James oli kolmatta päivää koomassa.
Harrykin oli vieraillut sairaalasiivessä ehtiessään työkiireiltään, mutta oli aina hyvin vaitonainen. Sen sijaan Jamesin äiti vakuutteli jatkuvasti, että heidän vanhin poikansa heräisi pian.
Yöpöydällä oli muutama Päivän Profeetta, joiden otsikot huusivat lähinnä, että velhomaailmassa oli kaikki hyvin. Täti oli lukenut ne jo moneen otteeseen läpi ja vilkuillut jokaisen uutisen kohdalla Jamesia.
"Kyllä hän selviää", Ginny-täti sanoi ääni täristen ja oikoi poikansa peittoa. "Hän on isänsä poika. Hän herää. Kyllä tässä on pahemmastakin selvitty."
Rose tarttui tätiään kädestä.
"Totta kai hän herää", Rose vakuutti varmasti sadannen kerran.
Brina pysytteli vaiti ja katseli nukkuvaa Jamesia väsyneesti. Tuskin Brina edes huomasi, että hänellä oli sama paita päällään kolmatta päivää.
"Minä en tehnyt sitä", Brina sanoi jälleen kerran, tällä kertaa todella hiljaa. Hän oli vakuuttanut olevansa syytön koko aamun, vaikka kukaan ei ollut edes syyttänyt häntä Jamesin loukkaantumisesta tai mistään muustakaan. Kaikki tiesivät, että Brina puhui totta: ensinnäkään hän ei osannut valehdella, ja toiseksi, hänen loitsutaitonsa eivät olisi riittäneet ihmisen harhauttamiseen.
"Minä uskon sinua", Rose sanoi väsyneesti. "Albus kertoi jo monta kertaa, mitä harjoituksissa tapahtui. James törmäsi maalisalkoon vahingossa, ryhmy osui häneen ja hän tippui maahan."
Ginny-täti pudisti päätään hajamielisesti.
"Mutta Junior on taitava lentäjä. Hänen ajatustensa on täytynyt olla jossain aivan muualla kuin huispauksessa", Ginny huomautti. Sitten hän vilkaisi rannekelloaan ja nousi seisomaan. Hän oli pukeutunut todella virallisesti valkoiseen kauluspaitaan ja kynähameeseen.
"Minun täytyy palata Lontooseen. Olen sopinut haastattelusta Pikku Whingingin huispausseuran kapteenin kanssa", Ginny kertoi.
Päivän Profeetan huispaustoimittajana toimiva Ginny joutui usein liikkumaan työnsä vuoksi, mikä ei yleensä haitannut tätiä yhtään. Tänään hän ei näyttänyt omalta itseltään, kipakalta ja sujuvasanaiselta, vaikka hänellä oli hienot vaatteet: Ginny-tädin silmänaluset olivat tummat, ja punaiset hiukset hapsottivat tiukasta nutturasta.
Ginny-täti hyvästeli heidät ja pyysi Rosea ilmoittamaan hänelle heti, jos James heräisi. Sitten hän poistui sairaalasiivestä korot kivilattiaa vasten kopisten.
"Hän on tosi kaunis", Brina kommentoi vaimeasti. "Hänellä on samanväriset silmät kuin Jamesilla."
Rose katsoi käsiään. Olisipa hänkin kaunis, niin kuin Ginny tai Fleur. Ikävä kyllä Rose ei ollut perinyt taipumusta urheilullisuuteen tai veeloihin.
He katsoivat Jamesia murheellisesti. Brinan maha murisi äänekkäästi.
"Mennään syömään jotakin", Rose ehdotti. "Meistä ei ole tässä mitään hyötyä."
Hän tarttui Brinan käteen ja veti tämän mukaansa alakertaan.
Heillä oli sinä päivänä vain pimeyden voimilta suojautumista sekä muodonmuutostunti. Sekä Jon että McGarmiwa olivat hyvin ymmärtäväisiä, eivätkä he vaatineet Roselta ja Albukselta vastauksia päivän kysymyksiin.
Itse asiassa Jon kertoi luokalle, että täysikuu lähestyi jälleen, eikä siksi antanut yhtään läksyjä. Ei se ollut häntä ennenkään estänyt: oikeasti hän halusi vain helpottaa Albuksen ja Rosen oloa mahdollisimman paljon.
"Al, ehkä sinun pitäisi mennä lepäämään", Rose huomautti, kun kello soi tunnin päättymisen merkiksi. Serkku näytti kalpealta ja melkein pahoinvoivalta, mutta pudisti päätään.
"Ei minua vaivaa mikään", Albus sanoi karheasti.
"Sinä et näytä siltä", Rose totesi.
Albus marssi jo ulos luokasta kuin hänellä olisi ollut tulenpalava kiire jonnekin - ehkä katsomaan isoveljeään. Aivan kuin hän olisi yrittänyt vältellä Rosen seuraa.
Kun Rose käveli ajatuksissaan käytävälle, joku naputti häntä olkapäähän. Se oli Hank McBluewater, tankeatukkainen ja päivettynyt korpinkynsi, Hettyn kaksoisveli. Jos kaksosista piti väkisin löytää jotain yhteistä, se oli ehdottomasti taipumus kalliisiin harrastuksiin kuten laskuvarjohyppyyn, viulunsoittoon tai lentopooloon. Lisäksi Hank kuului Tylypahkan kuoroon.
"Anteeksi, että häiritsen, mutta tiedätkö missä Al on?" Hank kysyi kohteliaasti. Hän oli selvästi paljon ystävällisempi kuin siskonsa.
"Hän meni jo", Rose vastasi, "Ei jäänyt odottamaan edes minua."
Hän katsoi Hankia hieman hämmentyneesti. Tämä pyöri välillä Louisin kanssa, mutta muuten hän ei yleensä liikkunut Albuksen tai Rosen kanssa.
"Onko teillä jokin ryhmätyö kesken? Pitääkö minun välittää viesti?" Rose veikkasi.
Hank katseli kynsiään mietteliäästi.
"Sano vain, että minä etsin häntä." Sitten hän nyökkäsi lyhyesti ja lähti joustavin askelin portaikkoon. Rose huokaisi. Ei sillä ollut mitään väliä, vaikka hän löytäisi Albuksen. Hän ei silti tavoittaisi serkkuaan, tai ainakaan serkkunsa ajatuksia.
Viimeinen pukujen sovitus ja korjaus sujui alakuloisissa merkeissä. Mini oli siirtynyt käyttämään neulaa ja lankaa käsin, koska hän ei millään saanut ompelutaikaa toimimaan. Onneksi hän kiroili ranskaksi, koska paikalla oli muutama ensiluokkalainen.
Samalla Neville valmensi hermostuneen oloista Albusta ja kertoi tälle näytelmän yksityiskohtia.
"Minä voin harjoitella hänen kanssaan", Rose lupasi ja hymyili serkulleen kannustavasti. Albus huokaisi raskaasti. Ei väkisin, Rose ajatteli katkerasti. Mitä pahaa hän muka oli tehnyt?
"Miksi James teki tämän minulle?" Albus parahti.
Rose kohotti kulmiaan.
"Etkö sinä ollut vapaaehtoinen rooliin?"
Albus kohautti olkiaan.
"Olin, tai siis, minut suostuteltiin tähän, koska näytän isältä", hän mutisi ja vilkaisi merkitsevästi Louisia ja Hettyä.
Niin, kuten Rose oli tuuminut jo koe-esiintymisissä, Albus sopisi Harry Potterin rooliin ihan yhtä hyvin kuin isoveljensä. Mutta tässä vaiheessa harjoituksia Alin pitäisi tehdä paljon töitä vuorosanojen muistamisen eteen eikä hän voisi tuhlata aikaa niskurointiin.
Kun muut viimeistelivät asujaan, Rose yritti jälleen etsiä kadonnutta linkkuveistään muodonmuutosluokasta. Sen oli pakko olla siellä, jos kukaan ei kerran ollut varastanut sitä. Rose vilkaisi Scorpiusta salaa. Tämä oli käyttäytynyt melko hillitysti ja jopa kysynyt Jamesin vointia.
"Ehkä joku kotitontuista on vienyt linkkarin parempaan talteen", Al ehdotti ja meni sitten irvistäen Nevillen luokse: myös Alin otsaan täytyi taikoa salama-arpi.
"Toivottavasti tuon arven saa pois", Hetty kommentoi Roselle. "Se näyttää tosi karulta."
"Totta kai", Rose vastasi ja tarkkaili Hettyä hetken. Oliko tämän ja Albuksen välillä todella jotain kaveruutta enemmän?
Rosen mielestä Al ei käyttäytynyt Hettyn lähellä niin kuin olisi ihastunut häneen. Hetty piti Jamesin kaltaisista rehentelijöistä. Albus sen sijaan piti... no, ei ainakaan Hettyn kaltaisista hienostelijoista.
Rose katsoi Channingia, joka heilutteli niin sanottua Rohkelikon miekkaa. Rose ei ikinä voisi puhua Channingille luontevasti ja punastumatta. Toisaalta, Rose tuumi, Channing oli melko lapsellinen tökkiessään kavereitaan tekomiekalla.
"Hank on hiiviskellyt viime aikoina tosi myöhään poikien makuusaliin", Louis huomautti yllättäen. Hän puhui Hettyn kaksoisveljestä, joka kuului Korpinkynnen tupaan Louisin tavoin.
"Hänen puuhansa eivät kuulu minulle", Hetty ärähti. Kaikki tiesivät, että hän noudatti tarkasti kaikkia koulun sääntöjä. Hän, kuten Rose, tavoitteli kiihkeästi johtajaoppilaan asemaa. Edessä häämöttäisi tiukka taisto.
"Hank ei yleensä hiiviskele öiseen aikaan käytävillä", Louis jatkoi pohdiskelua ja oikoi ratsastuskypärän näköistä pipoaan. "Ajattelin, että sinä tietäisit, mitä hän puuhaa."
Jostain syystä Hetty näytti hieman nololta, mutta kukaan ei jatkanut aiheesta – Louis tosin höpisi jotain itsekseen ranskaksi samalla, kun ompeli vihreitä paljetteja siipiin.
Rose menetti kiinnostuksensa muihin ja päätti lähteä valmistautumaan taikaeläinten hoidon tunnille. Hän huitaisi irtonaiset paljetit kaavultaan ja heilautti laukun olalleen.
Kun hän avasi luokan oven poistuakseen, hän näki edessään yllättävän näyn: ruhjoutunut James tuijotti häntä suoraan kasvoihin. Rose kiljaisi ja peruutti muutaman askeleen.
"Kiva nähdä sinuakin", James mutisi. Hän nojasi kahteen kävelykeppiin. Hänen päänsä ympärillä oli edelleen tiukka sideharso.
Muodonmuutosluokka hiljeni kuin salamaniskusta: puheensorina loppui ja kaikki jähmettyivät paikoilleen.
Rose tunsi olonsa kevenevän: James oli herännyt koomasta.
"James!" Neville parahti lopulta. "Sinun pitäisi pysyä sairaalasiivessä lepäämässä!"
Hän käveli Jamesin luokse ja auttoi tämän istumaan.
"Tiedättekö", James huokaisi, "ei ole kivaa herätä yksin isosta huoneesta ja huomata, että minut on korvattu näytelmässä. Minun yöpöydälläni ei ollut yhtään korttia tai suklaata!"
Hän katsoi merkitsevästi Albusta, jonka otsassa komeili nyt kirkas arpi.
Rose ei ehtinyt edes tajuta Jamesin sanoja kunnolla, kun hän jo seurasi sivusta, kuinka Brina tömisteli huoneen läpi ja läimäytti Jamesia poskelle.
"Luuletko että meistä on
kivaa seurata sivusta, kun sinä melkein kuolet?" Brina tiuskaisi. Sitten hän marssi ulos luokasta ja jätti hämmentyneen Jamesin istumaan paikoilleen.
"Se oli ihan varmasti hän!" James parkaisi. "Brina myrkytti minun jalkani! Hän haluaa nähdä minut heikkona ja rumana!"
Rose kurtisti kulmiaan ja päätti olla välittämättä Brinan väkivaltaisesta käytöksestä. Jos kooma ei saanut Jamesin itserakkautta katoamaan, niin hän oli ansainnut pienen läimäyksen.
"Myrkytetty jalka?" Rose kysyi hämmästyneenä.
James katseli ulos ovesta, josta Brina oli äsken mennyt.
"Niin, matami Hafwordin mukaan minun jalassani on myrkytys. Hän epäili, että murtumani haavaan on päässyt huispauskentän nurmesta jotain vaarallista ainetta, jonka on tarkoitus pitää ruoho vihreänä talvisin", James selitti ykskantaan. "Oikea jalkani näyttää nyt mädäntyneeltä."
Hetty ynähti inhoten.
"James", Albus sanoi heikosti, "sinä saat roolisi koska vain takaisin. Minä en halua olla pääosassa."
James pudisti päätään.
"Al, se on sinun hommasi nyt. Ei kukaan halua nähdä kävelykeppien kanssa taistelevaa Harry Potteria."
Albus vaihtoi painoa jalalta toiselle. Neville näytti mietteliäältä.
"Voit halutessasi osallistua valmisteluihin", Neville ehdotti lopulta. "Osaat kuitenkin näytelmän ulkoa. Voit toimia Albukselle kuiskaajana ja auttaa muutenkin."
"Teen sen mielelläni. Mutta sitä ennen haluan päivittäisen kipulääkkeeni", James sanoi irvistäen ja kapusi seisomaan.
Seuraavana päivänä James päästettiin sairaalasiivestä jälleen Rohkelikkotornin huomaan. Hän joutui edelleen kinkkaamaan keppien kanssa, mutta ainakin hän pääsi osallistumaan tunneille. Hän oli yllättävän hyvällä tuulella, vaikka hänen jalkansa parantumisesta ei ollut vielä täysiä takeita. Rose tiesi, että jalan tila pelotti Jamesia: hänen tulevaisuutensa joko huispaajana tai aurorina riippuisi paranemisesta.
"Tarkemmin ajateltuna näytelmään osallistuminen olisi ollut sosiaalinen itsemurha", James kommentoi, kun he valmistelivat suurta salia näytelmää varten. "Kukaan ei kunnioittaisi minua enää huispauskapteenina, jos olisin hypellyt lavalla hölmön näköisenä."
Rose kiristeli hampaitaan, mutta ei viitsinyt alkaa kinastella.
Rehtori Pendragon oli taikonut opettajien suuren pöydän taakse ison lavan, joka ikään kuin uppoutui seinään. Sen taakse oli tehty myös takahuone, jossa näyttelijät voisivat odottaa vuoroaan.
Kaikki pöydät siirrettäisiin joulunäytelmän ajaksi sivuun ja tilalle asetettaisiin hienoja, pehmustettuja tuoleja. Suuresta salista tehtäisiin oikea teatteri.
Rose ja Brina ripustivat punaista samettiesirippua lavan eteen. James auttoi heitä huutelemalla neuvoja kauempaa.
"Minusta joululaulut eivät oikein sovi tähän esitykseen", Brina huomautti, kun he saivat viimeisen reunan kiinnitettyä kattoon.
"Minusta on hyvä, että esitämme edes jotain jouluun liittyvää", Rose sanoi. Hän olisi itsekin halunnut laulaa kuorossa, koska hän rakasti joululauluja. Oikeastaan Rose piti kaikesta jouluun liittyvästä – paitsi mistelinoksista. Ernie McMillan Junior oli ottanut tavakseen odotella pahaa-aavistamattomia tyttöjä niiden alla. Rose ei missään nimessä halunnut saada ensisuudelmaansa Ernieltä, varsinkaan jonkun hölmön mistelinoksan takia.
Brina pyyhkäisi hikeä otsaltaan.
"Huh, en tajunnut, kuinka vähän aikaa meillä on enää jäljellä. Minun pitää vielä lisätä muutamaan valetaikasauvaan tehosteita, jotta kukaan ei satuttaisi itseään..."
Brina hätkähti, kun Pendragonin suuri käsi läimähti hänen olalleen.
"Neiti Finnigan! Kuulostaa siltä, että te tarvitsette itsellenne avustajan", rehtori hörähti. Jollain ihmeen tavalla häneltä ei voinut pitää mitään salassa.
Brina näytti hieman säikähtäneeltä.
"En minä sillä – kyllä minä ihan mieluusti –"
Pendragon osoitti Jamesia sormellaan.
"Herra Potter, te olette tästä lähtien erikoistehostevastaavan avustaja."
Sekä Brina että James näyttivät pöllämystyneiltä.
"Rehtori, minä pärjään yksinkin", Brina totesi kiireesti.
"Rehtori, minä olen jo kuiskaaja", James huomautti.
"Rehtori, minä haluan näytelmän onnistuvan", Rose huomautti. Hänestä oli huono idea, että nuo kaksi riitapukaria työskentelisivät yhdessä.
Pendragon kuitenkin piti päänsä ja antoi Jamesille kopion tehosteiden muistiinpanoista. Brina risti kätensä ja sulki hetkeksi silmänsä.
*
Rosea hermostutti. Hänellä olisi enää viikko aikaa saavuttaa täydellinen näyttelijättären olemus. Kenraaliharjoitukset pidettäisiin muutaman päivän päästä.
Ikävä kyllä lähestyvä joululoma sai kaikki muut Tylypahkan oppilaat käyttäytymään kuin villieläimet: Rohkelikkotornissa ei yksinkertaisesti voinut ajatella hiljaa itsekseen.
Kirjastossa sen sijaan oli liian hiljaista. Rose halusi tilaa harjoitella, joten hän hiipi eräänä vapaapäivänään muodonmuutosluokkaan, jonka oven hän oli tahallaan jättänyt edellisissä harjoituksissa auki.
Luokka tuntui mukavan kotoisalta, koska se oli täynnä rooliasuja ja meikkauspeilejä. Rose hypisteli hetken tavaroita, kuten Puuskupuhin kuppia ja Rohkelikon miekkaa. Ne eivät tietenkään olleet aitoja, mutta esineille oli helppo kuvitella maagisia voimia. Pienen hetken Rose tunsi olevansa jälleen lapsi, kun hän tanssahteli ympäri huonetta diadeemi päässään.
Ajatella, että hänen vanhempansa olivat oikeasti joutuneet kokemaan sen kaiken, mikä oli Roselle ja hänen ystävilleen vain näytelmää, leikkiä. Alle kouluikäisenä Rose oli monesti etsinyt serkkujensa kanssa heidän takapihaltaan hirnyrkkejä ja kuvitellut, että naapurin äksy herra Sottons oli paha Voldemort. Rosen vanhemmat olivat useammin kuin kerran joutuneet selittämään herra Sottonsille, miksi tämän pihamaalla suoritettiin milloin mitäkin rituaalimenoja.
Rose asetti diadeemin takaisin paikoilleen ja vilkaisi kirkkaasti valaistuun peiliin. Isä oli aina sanonut, että Hermione ja lapset olivat parasta, mitä hänelle oli koskaan tapahtunut. Rosen mielestä se kuulosti todella hölmöltä: kaikillahan oli puoliso ja lapsia. Isä oli sentään taistellut kuolonsyöjiä vastaan ja käynyt Salaisuuksien kammiossa.
Ehkä arkiset asiat kuitenkin tuntuivat todella myönteisiltä, kun oli ensin kokenut vastoinkäymisiä. Rose huokaisi. Hän ei ollut kokenut mitään jännittävää. Riittäisikö joulunäytelmä ruokkimaan hänen seikkailunnälkäänsä?
Rosen iholla kukki muutama finni. Hän ei näyttänyt seikkailijalta. Rosella ei ollut lainkaan arpia tai mustelmia. Hän näytti siltä kuin olisi viettänyt koko pienen elämänsä kirjastossa.
"Ajattelitko vielä kauankin tuijottaa itseäsi?"
Rose murahti itsekseen ja käännähti kannoillaan.
"Malfoy, älä häiritse minua!"
Punatukkainen Scorpius oli tällä kertaa taikonut kasvoilleen pisamia ja pidentänyt nenäänsä. Hän näytti typerältä, Rose ajatteli. Punaiset hiukset ja pisamat olivat typerintä, mitä Rose tiesi. No, Minilläkin toki oli pisamia, mutta hänellä niitä oli vain muutama, ja ne olivat asettuneet juuri oikeisiin kohtiin tytön poskipäille.
"Täällä ei saa olla", Rose huomautti ja nojasi meikkauspöytään.
Scorpius naurahti pilkallisesti.
"Tulin vain hakemaan sen valokuvan perheestäsi, jotta voisin ottaa siitä mallia. Unohdin sen aiemmin", hän selitti.
Rose äkkäsi perhekuvansa yhdellä pöydällä ja sieppasi sen nopeasti käteensä.
"En minä halua, että sinä kanniskelet kuvaa meidän suvusta", Rose kommentoi kärkkäästi.
Scorpius näytti ärtyneeltä.
"Älä viitsi", hän parahti, "Se on vain valokuva!"
Rose piti pintansa. Scorpius yritti napata kuvan häneltä, mutta Rose väisti.
"Olet surkea näyttelijä", Scorpius syytti. "Pelkäät, että minä olen parempi."
Hän yritti selvästi loukata Rosea ja saada hänet tolaltaan.
"Turha yrittää haukkua minua", Rose sanoi ivallisesti. "Se kertoo vain omasta epävarmuudestasi."
Scorpius huokaisi raskaasti.
"Miksi minä olisin epävarma?" hän kysyi synkästi. "Minun ei tarvitse kilpailla huomiosta kenenkään, kuten sukulaisten, kanssa."
Touché.
Rose aukoi suutaan eikä osannut vastata mitään piikikästä takaisin. Scorpius hymyili voitonriemuisesti. Rose viskasi valokuvan häntä kohti, mutta se leijaili materiaalinsa vuoksi tyynesti kieppuen maahan.
"Pidä se", Rose tiuskaisi. "Siinä sinulle kilpailukumppaneita."
Scorpius rypisti hienoisesti otsaansa. Hän näytti heti muutamaa vuotta vanhemmalta, kun hänen kasvoilleen ilmestyi uomia.
"Suurin osa aikuisista sukulaisistani työskentelee ministeriön johtoportaassa", Rose sanoi äänellä, joka oli muuttunut vahingossa muutamaa oktaavia korkeammaksi kuin yleensä. "Olen pienestä asti joutunut toimittajien kynsiin. Vanhempani haluavat parantaa maailmaa. Ehkä minä en haluakaan olla enää osa heitä. Sinä voit mennä minun tilalleni esittämään täydellistä sotasankarin jälkeläistä, koska olet niin hyvä näyttelemään!"
Scorpius näytti typertyneeltä, mutta vain hetken.
"Sinä olet siis raivoissasi siitä, että vanhempasi ovat velhomaailman ihailemia?" hän kysyi inhoten. "Sinä olet niin hemmoteltu."
Rose kohotti kulmiaan ja katsoi merkitsevästi Scorpiuksen uusia kiiltonahkakenkiä sekä kallista merkkilaukkua.
"Minä en ole ylpeä kaikesta siitä, mitä isäni on tehnyt nuorena", Scorpius selitti, "mutta hän oli kuitenkin vain koululainen. Minä olen ylpeä siitä, mitä hän on saavuttanut myöhemmin."
Käytävältä kaikui ääniä, jolloin he molemmat hätkähtivät. Rose säikähti: he eivät olisi saaneet olla muodonmuutosluokassa kaksin. Hän kuuli askelten lähestyvän ovea.
Rose veti Scorpiuksen perässään suuren kaapin luokse ja syöksyi sen sisään. Samalla Scorpius älähti vastahakoisesti, mutta Rose vaiensi hänet katseellaan ja veti pojan viereensä.
"Minä en halua jälki-istuntoa taas!" hän sihahti.
Luokan ovi aukesi narahtaen ja he vaikenivat.
"...mutta koska sinä olet rampa, minä voin hoitaa raskaat työt", Brinan ääni selitti kovaa. Rose raotti kaapin ovea varovaisesti. Brina kantoi suurta laatikkoa, jossa oli epäilemättä uusia räjähteitä.
James kinkkasi luokkaan kävelykeppien avulla. Hän jupisi itsekseen.
Rose olisi poistunut ahtaasta kaapista, mutta sitten hän näki rehtori Pendragonin saapuvan luokkaan mahtipontisessa kaavussa, johon oli maalattu galaksi.
Ehkä oli parempi pysytellä piilossa kunnes rehtori olisi häipynyt. Rose hengitti pölyistä ilmaa ja yritti pysytellä niin kaukana vieressään seisovasta Scorpiuksesta kuin mahdollista. Samalla hän kihisi kiukusta, koska häntä oli väitetty hemmotelluksi.
James lysähti maahan ja viskasi kävelykepit äkäisesti sivuun. Hän katsoi kipsattua jalkaansa inhoten.
"Herra Potter, teistä tulee varmasti mainio erikoistehostevastaavan apulainen vielä joskus", Pendragon mairitteli. Jos hän yritti lohduttaa, hän ei ollut siinä kovin etevä.
Brina tuhahti.
"Minä vien ensimmäisen lastin suureen saliin", rehtori selitti. "En halua, että kukaan muu kuin minä joutuu vaaraan näiden herkkien esineiden vuoksi."
Brina ja James katsoivat rehtoria alta kulmien.
"Niin no", rehtori sopersi hymyillen, "teidän taitoihinne minä luotan. Erotelkaa täällä sillä aikaa pienet raketit suurista."
Sitten Pendragon lähti leijuttamaan muutamaa jättikokoista räjähdettä luokasta. James istui edelleen lattialla, kun Brina alkoi etsiä oikean kokoisia raketteja Weasleyn Welhowitsien paketeista.
"Se ministeriön kykyjenetsijä bongaa minut taatusti lavan takaa", James mutisi katkerasti. "Olen erikoistetehostevastaavan
apulainen. Se aurorien kesätyöpaikka on minun."
Brina ei välittänyt kiukuttelusta vaan käsitteli raketteja edelleen varovaisesti. Rose ei vieläkään viitsinyt poistua kaapista, koska ensinnäkin rehtori saattaisi yllättäen palata, ja toiseksi huonotuulinen James varmasti kiroaisi hänet salakuuntelusta.
"Minä olen kyllästynyt pilailutuotteisiin", James marisi. "Saan niitä jokaisena syntymäpäivänäni."
Brina kolisteli laatikkojen parissa eikä näyttänyt kuuntelevan marinaa, joka ärsytti ainakin Rosea. Jos James luuli olevansa tympääntynyt pilailutuotteisiin, niin miltä Roxannesta mahtoi tuntua?
"Voisin lyödä vaikka vetoa, Finnigan, että olen noiden rakettien kanssa parempi kuin sinä. Olen joutunut katselemaan niitä koko ikäni, enkä ole koskaan saanut ainoatakaan palohaavaa", James sanoi kyllästyneesti.
Brina viskasi käsissään olevat ilotulitteet maahan ja syöksähti varoittamatta Jamesin eteen lattialle.
"Voi pientä James-raukkaa!" Brina huudahti ivallisesti. "Sinulta jää ehkä yksi kesätyöpaikka saamatta, mitä sitten! Luuletko, ettei
sinua jo tunneta ministeriössä? He kaikki tietävät, kuka sinun isäsi on!"
Brinan koko olemus enteili vaaraa. Hänen silmänsä kipunoivat. Rose ihmetteli, miksi James ei yrittänyt paeta. Tosin, Rose tajusi, tavallaan nuo kaksi riitelivät melko samasta aiheesta kuin hän ja Scorpius juuri hetki sitten: perhetaustoista ja niiden hyväksymisestä.
"Minä en halua menestyä isäni ansiosta!" James puolustautui, aivan samalla tavalla kuin Rose olisi puolustautunut. Rose oli kuitenkin aina luullut, että juuri James Potter Junior olisi se, joka yrittäisi hyötyä isänsä kuuluisuudesta kaikin keinoin.
Rose toivoi, että Scorpius ei olisi siinä hänen vieressään. Nuo kaksi kiistelivät selvästikin yksityisistä asioistaan ja tuntemuksistaan. Ja henkilökohtaisempaan suuntaan porskutettiin koko ajan:
"Sinun mielestäni minä olen mitättömyys", Brina tokaisi ykskantaan. "Et edes huolinut minua huispausjoukkueeseen. Olen vain
irlantilainen poikatyttö, joka ei tiedä kumpaa sukupuolta haluaisi olla eikä pysty pelaamaan sytyttämättä kenttää tuleen!"
James aukoi suutaan ja yritti selvästi keksiä jotain nasevaa vastausta. Lopulta hän sulki suunsa ja pudisti päätään.
"Sinä olet 14-vuotias ja ihan selvästi tyttö, muuten et edes muistaisi tuota kommenttia", James sanoi lopulta rauhallisesti. "Eikö me kaikki olla näin nuorina aika mitättömiä?"
Hän hymyili. Brina hengitti edelleen kiihtyneesti, mutta lopulta hän kohautti olkiaan ja virnisti.
"Onneksi sinä heräsit koomasta", Brina sanoi hiljaa.
James kohotti tuuheita kulmiaan niin, että ne katosivat hiuspehkon alle.
"Sinusta olisi tullut huispauskapteeni, jos minä en olisi herännyt", James huomautti.
Brinan kasvoille levisi hämmentynyt ilme.
"Älä naurata."
Jamesin ilme oli vakava, kun hän puhui:
"Kysy vaikka Albukselta. Hän on ainoa, jolle ehdotin sinua varakapteeniksi pari viikkoa sitten. Kukaan muu joukkueessa ei ole yhtä voimakastahtoinen ja – auts!"
James vingahti, kun Brina nojasi hänen kipsatun jalkansa yli, mutta vaikeni nopeasti, kun Brinan huulet kohtasivat hänen omansa.
He suutelivat.
Rose läimäytti vaistomaisesti kätensä Scorpiuksen silmille. Tuo oli jo liian intiimiä.
"Hei –!"
"Shh!"
Scorpius taisteli silmänsä vapaiksi, minkä jälkeen he molemmat tuijottivat äimistyneinä luokkaan. James ja Brina pitivät kiinni toisistaan ja näyttivät siltä, ettei heillä todella ollut aikomustakaan irrottautua toisistaan hetkeen.
"Älä katso!" Rose sihahti Scorpiukselle.
"Katsot itsekin", tämä huomautti.
"He ovat minun tuttujani!"
Brina oli saanut ensisuudelmansa, tai siis sai sitä parhaillaan. Rose tunsi olonsa hieman tukalaksi. Kohta hän itse voisi ryhtyä nunnaksi tai vain lähteä suoraan vanhainkotiin...
Eikä tuo ollut mikä tahansa pusu: James ja Brina näyttivät siltä, kuin olisivat jo pidemmän aikaa odottaneet pääsevänsä toistensa kimppuun.
Luokan ovi pamahti äänekkäästi auki ja kaikki hätkähtivät. Pendragon palasi luokkaan.
James ja Brina peruuttivat nopeasti kauemmas toisistaan. Brina punastui railakkaasti.
"Jaa, hmm", Pendragon myhäili typerästi, "neiti Finnigan, voisitteko mennä tarkistamaan lavan valot? Yksi niistä ei syty."
Tässä kohtaa Rose muisti, että lavan valot toimivat erinomaisesti taikakeinoin eivätkä ne siis voineet mennä rikki sähkölamppujen tavoin.
Silti Brina nousi ripeästi seisomaan ja juoksi ulos luokasta naama raivokkaasti hehkuen.
"Herra Potter, etsikää minulle se kirottua tulta esittävä hologrammi", Pendragon jatkoi ohjeistamista, "ja napittakaa paitanne."
Kun kenraaliharjoitukset koittivat, kaikki erikoistehosteet toimivat moitteettomasti ja juuri oikeaan aikaan. Silti, kun tuli kohutun Ronin ja Hermionen suudelmakohtauksen vuoro, pääpari tyytyi vain kiirehtimään seuraavaan kohtaukseen ja jätti intiimin hellyydenosoituksen odottamaan varsinaista näytöstä.
------
![](http://img24.imageshack.us/img24/831/scorpiusv.jpg)
Scorpius