Kirjoittaja: Mort
Ikäraja: Sallittu
Hahmot: Mustekala & kultakala
Genre: Mä osaa taas sanoa. Ystävyyssöpöilyä. Triplaraapale.
Yhteenveto: Se oli oikealla. Sitten se oli vasemmalla. Ja taas oikealla. Mustekala ei tiennyt, mikä se oli. Se ei ollut koskaan aikaisemmin nähnyt mitään sellaista.A/N: Tota joo. Ideasta kiitos kuuluu
toiveajatukselle, joka ystävällisesti siteerasi mesessä miulle yhtä suomalaista naisnäyttelijää (ettekä ikinä arvaa, kuka on kyseessä) ja tämä johti siihen, että sain huomata kirjoittavani iltasatua tyttöselleni. Kiitos kuuluu tälle naisnäyttelijälle, joka haastatteluissaan on tullut maininneeksi kultakalan ja mustekalan ja siitähän se ajatus sit lopullisesti lähti. Tästä tuli loppujen lopuksi niin kiva, että kehtaan jopa julkaista tämän.
***
Merenpohjaystävyyttä
Olipa kerran suuri meri. Sen meren pohjalla, hylätyssä kaljuunassa asusti pieni mustekala. Mustekala, joka pelkäsi luikerrella ulos asuinsijastaan. Miksi se pelkäsi? Olisi vaikeaa erotella vain yksi syy monista. Se pelkäsi ympärillä vellovaa, valtavaa vesimassaa, joka saattaisi imaista niinkin pienen eläimen mukaansa. Se arasteli muita eläimiä – ne olivat isompia ja vahvempia kuin pieni mustekalaparka. Se pelkäsi, että jostain hyökkäisi vihollinen sen kimppuun.
Niinpä mustekala vietti yksinäisiä, pitkiä päiviä purtilossaan, jonka seinälankut olivat lahonneet vuosien saatossa. Se painoi pyöreän silmänsä lautojen väliin syntyneeseen rakoseen ja tarkkaili ympäristöä. Katsoi oikealle. Katsoi vasemmalle. Katsoi jälleen oikealle. Näin se vietti tunteja, päiviä ja viikkoja. Viikot vaihtuivat kuukausiksi, kuukaudet vuosiksi. Mitään ei tapahtunut. Mitään ei tapahtunut pitkään aikaan.
Mustekala oli tulossa vakuuttuneeksi, ettei mitään pahaa voisi sattua, vaikka se piipahtaisikin nopeasti aluksen ulkopuolella. Se oli tulossa mökkihöperöksi. Se halusi päästä tekemään kahdeksanlonkeroisen hiekkaenkelin purtilon ulkopuolella olevaan hiekkadyyniin. Se oli aina halunnut tehdä sellaisen. Se oli nähnyt kuvia enkeleistä. Kultainen välähdys oikealla kuitenkin tuhosi sen suunnitelmat.
Se oli oikealla. Sitten se oli vasemmalla. Ja taas oikealla. Mustekala ei tiennyt, mikä se oli. Se ei ollut koskaan aikaisemmin nähnyt mitään sellaista. Se kimmelsi kirkkaana ja tuli lähemmäksi. Mustekala vetäytyi varjoihin ja yritti piiloutua. Uteliaisuus vei vallan pellolta. Se kiiruhti kaljuunan kannelle ja tähysti jokaiseen vedensuuntaan. Mustekala ei osannut odottaa, että kaunein olento, jonka se koskaan oli nähnyt, lähestyisi sitä yläviistosta.
Ne katselivat toisiansa. Pieni ja romuluinen mustekala, kaunis ja elegantti kultakala. Ne olivat täysin erilaisia. Vastakohtia. Kultakala ehdotti, että ne voisivat olla ystäviä. Mustekala epäröi vaatimattoman hetken. Lopulta se vakuuttui, ettei sille voisi sattua mitään niin korean ystävän kanssa.
Muut kalat eivät hyväksyneet ystävyyttä. Ne kuiskivat, että se oli väärin. Mustekala ja kultakala eivät välittäneet. Ne olivat löytäneet toisensa. Ne vain nauttivat toistensa seurasta. Niitä ei haitannut, miltä toinen näytti. Nehän olivat vastakohdat ja vastakohdathan tunnetusti täydentävät toisiaan.
***
A/N: Tällaista tällä kertaa. Kommenttia otetaan jälleen vastaan.
![Hymyilee :)](https://www.finfanfun.fi/Smileys/default/smiley.gif)