Nimi: Huulipunaa paitasi kauluksessa
Kirjoittaja: Sädekehä
Genre: Angst
Ikäraja: S
Paritus: James/Sirius, viittaus Lily/James
Vastuuvapautus: Rowlingin hahmot, minä vaan säädän.
A/N: Hmm, myönnän, että tästä ei tullut aivan sellaista, mitä lähdin hakemaan. Mut olen tavallaan tyytyväinen siihen, kuinka utopistisen tästä oikeastaan sainkaan. En tiedä aukeaako tämän merkitys kenellekään, mutta toivon, että hieman katkerampi ja ”julmempi” näkökulma Sirius/Jamesiin puree edes johonkuhun.
![Hymyilee leveästi :D](https://www.finfanfun.fi/Smileys/default/cheesy.gif)
Kommentteja olisi aivan mahtava saada – erityisesti, koska haluaisin tietää, toimiiko tällaiseen tyyliin kirjoitettu ficci kenenkään muun mielestä. ~
Osallistuu OTP10 S/J:llä, sataseen sanalla valinnat, ja angst25 sanalla kipu.
---
Huulipunaa paitasi kauluksessaErehdys.
Se kaikuu korvissa, tyhjällä käytävällä, sinun huulillasi. Muisto. Värikäs ja kaunis, täynnä sinun ääntäsi. Se vainoaa minua. Sisällä huoneissa; verhoissa ja lakanoissa. Puiston penkillä, niityn kukissa, lintuna taivaalla. Se ei päästä irti, ja minä en luovuta. Näen ja tunnen sinut edelleen, missä ikinä olenkin. Hengitän tuoksuasi kirjahyllyjen välissä, talosi nurkalla. Katselen tyhjiin silmiin, onnettomiin huuliin. Ja kuvittelen, että olet onnellinen.
Petos.
Se kalvaa sisintä. Pelottelee minua, ja saa uskomaan hullunkurisiin valheisiin. Ja silti sinä seisot siinä. Hymyillen, kukkia kädessä.
”Mä vihaan ruusuja.”
Ja sinä hymyilet, onnettomasti. Kehut minua, uskottelet ja vakuuttelet. Ja minä hymisen, yhtä onnettomana. En välitä aneluista, en rakkaudesta. En liioin enää sinusta. Se tosin on valhe. Mieleni erikoinen temppu, puolustusmekanismi. Uskon siihen. Aivan kuten sinä minuun. Tai minä sinuun, uskoin.
Kipu.
Se viiltää jostain sydämen tienoilta. Punainen jälki kaulalla, poskella, kyynärpäässä. Vain hento kuiskaus valkealla kankaalla, ja niin paljon tuskaa minussa. Pyydät anteeksi, ryömit ja anelet. Sanon, ettei se sovi sinulle. Huudan, etten halua selityksiä, valheita ja enempää kipua. Sinä itket ja minä katson. Et sinä sitä tahallasi tehnyt. Voi et, et sinä edes valehdellut. Minä vain uskottelin itselleni sen kaiken. Kuvittelin, ettei mikään muuttuisi. Että kipu vain katoaisi.
Muutos.
Se sattuu, kuten kipu. Eikä siitä puhuta. Siihen ei katsota, eikä sitä kosketa. Kukaan ei halua, enkä minä usko. Sinä vain itket ja odotat. Enkä minä puhu. Sitä ei koskaan tapahtunutkaan. Me emme enää vain luota, ole ja rakasta. Silti mikään ei muutu, eihän?
Lily.
Se on nätti silkkisessä leningissä. Punaiset hiukset kirvelevät silmiä ja repivät rintaa auki. Ylimielinen, kaunis ja voitonriemuinen hymy. Sitä ei suunnata sinulle vaan minulle. Ja minä yritän olla katsomatta. Hapuilen kättäsi pöydän alla, huudan hiljaa tyhjyyteen. Etkä sinä kuule, etkä sinä tunne. Näen vain häivähdyksen onnettomia kasvoja, alakuloa ja pelkoa. Annoin anteeksi ja toivoin. Uskoin ja luotin, enkä muistanut.
Jos.
Se on petollinen sana. Se loistaa silmistä, huulilta ja sanoista. Se rikkoo äänenpainon ja leikkii verenpaineella. Repii vanhat haavat auki ja saa itkemään. Eikä se enää toimi eikä tehoa. Se on vain sana muiden joukossa.
”Jos..”
”Älä sano.”
Ja me maataan hiljaa sängyllä, kuunnellaan sadetta. Siitä on miljoonia vuosia, tuhansia suukkoja ja satoja kirosanoja. Et enää välitä mistään, haluat vain rakastaa. Enkä minäkään välitä. Haluan vain tuntea sinut iholla, sydämessä ja huulilla. Eikä onneton hymysi enää haittaa, sillä se en ole enää minä, joka sen on aiheuttanut.
--